Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (т. 1 а. с. 147-148), просив стягнути на його користь із Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Ю.ЕС.АЙ"(далі - ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" або Страховик) витрати на поховання в розмірі 9726 грн. 40 коп., страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, у розмірі 170028 грн. і моральну шкоду в розмірі 18892 грн., завдану йому смертю батька внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). В обґрунтування позову зазначав, що 01 лютого 2020 року близько 20.17 год. водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки "ВАЗ-21093", реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по автомобільній дорозі Київ-Прилуки-Суми у селі Гоголів Броварського району Київської області у напрямку м. Київ, де на 40 км + 900 м цієї дороги, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїзну частину автомобільної дороги зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу. Внаслідок даної ДТП його батько [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. 02 лютого 2020 року за фактом вказаної ДТП слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Київській області (далі - ГУ НП) матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12020110000000048. Постановою заступника начальника відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП майора поліції Юрченка В.В. від 20 березня 2020 року зазначене вище кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У результаті вказаного ДТП та смерті його батька [PERSON] йому завдано шкоди, у зв`язку з чим у нього виникло право на її відшкодування, зокрема, моральної шкоди, виходячи із розміру встановленого законодавством для такого відшкодування, кола осіб, які також мають право на таке відшкодування: матері загиблого [PERSON] та ще одного його сина [PERSON] , розмір належного йому відшкодування у виді моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька становить 18892 грн.; відшкодування витрат на поховання батька в розмірі 9726 грн. 40 коп. та страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника як синові, якому на день смерті виповнилося 22 роки 10 місяців 12 днів та який є студентом Державного університету телекомунікацій та перебував на утриманні батька [PERSON] , у розмірі 170028 грн. Станом на дату зазначеної вище ДТП цивільно-правова відповідальність водія, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "ВАЗ-21093", р.н. [NUMBER] , внаслідок дії якого загинув його батько [PERSON] , була застрахована у ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ", відповідача у цій справі, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО1294294. 10 березня 2020 року його представник адвокат Мелех Д.О. повідомив Страховика про настання страхового випадку та у визначеному Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку подав заяву про виплату позивачу страхового відшкодування пов`язаного зі смертю [PERSON] 23 березня 2020 року ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" повідомило його про те, що Страховиком прийнято рішення про призупинення розгляду цієї заяви до дати, коли Страховику стане відомо про набрання законної сили судовим рішення у кримінальній справі. Вважає, що такі дії відповідача ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" суперечать вимогам законодавства, тому він звернувся до суду з цим позовом за захистом порушених прав. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Лабик Р.Р. подав заяву, у якій просив суд розглянути справу за їхньої відсутності та задовольнити позов. Відповідач ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" у судове засідання теж не з`явилося, його представник [PERSON] подала до суду відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що страховим випадком є ДТП, що сталась за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого, Враховуючи, що водій [PERSON] не притягнутий до кримінальної відповідальності через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, що виключає його вину у настанні ДТП, тому Страховик у такому випадку за заподіяння шкоди не відповідає, оскільки даний випадок не є страховим. Просила у задоволенні позову відмовити. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01 лютого 2020 року приблизно о 20.17 год. водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки "ВАЗ-21093", р.н. [NUMBER] , рухався по автомобільній дорозі Київ-Прилуки-Суми у селі Гоголів Броварського району Київської області в напрямку м. Київ, де на 40 км + 900 м цієї дороги, він здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який перетинав проїзну частину вказаної автомобільної дороги зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу. Внаслідок ДТП від отриманих тілесних ушкоджень пішохід [PERSON] загинув на місці події. Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 12-1/617 від 11 березня 2020 року, проведеної в ході кримінального провадження, відомості про яке внесені 02 лютого 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020110000000048, встановлено, що у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору водій автомобіля "ВАЗ-21093", р.н. [NUMBER] , повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 12.2, 12.3 ПДР України. За даних дорожніх умов, обрана водієм швидкість вказаного автомобіля відповідала видимості дороги в напрямку його руху. Виходячи із заданого комплексу вихідних даних, у заданій дорожній ситуації, водій автомобіля "ВАЗ-21093", р.н. [NUMBER] , не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування із заданого моменту виникнення небезпеки для руху. Виходячи із заданого комплексу вихідних даних, у заданій дорожній ситуації в діях водія автомобіля "ВАЗ-21093", р.н. [NUMBER] , невідповідностей вимогам п. 12.2 ПДР України не вбачається. Невідповідностей вимогам п. 12.3 ПДР України, які б з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку із виникненням даної ДТП, у діях водія автомобіля "ВАЗ-21093", р.н. [NUMBER] , не вбачається. 20 березня 2020 року постановою заступника начальника відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП майора поліції Юрченка В.В. кримінальне провадження, відомості про яке 02 лютого 2020 року внесені до ЄРДР за № 12020110000000048, було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. На момент цієї ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на підставі Поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО1294294 від 24 травня 2019 року була застрахована у відповідача ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ", забезпечений транспортний засіб - автомобіль марки "ВАЗ-21093", р.н. [NUMBER] , строк дії цього Полісу до 24 травня 2020 року. Судом встановлено, що до кола осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого [PERSON] належать: матір [PERSON] , син [PERSON] та позивач у справі, син [PERSON] , [INFO] , якому на день смерті його батька [PERSON] виповнилося 22 роки 10 місяців 12 днів. Із довідки № 737 від 20 жовтня 2020 року вбачається, що позивач [PERSON] навчається у Державному університеті телекомунікацій на 6 курсі Навчально-наукового інституту інформаційних технологій за спеціальністю "Комп`ютерна інженерія" денної форми навчання. Термін навчання з 01 вересня 2019 року по 31 січня 2021 року. У зв`язку із смертю батька позивач [PERSON] здійснив витрати на його поховання в загальному розмірі 9726 грн. 40 коп. 10 березня 2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Мелех Д.О. звернувся до відповідача ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" із повідомленням про настання 01 лютого 2020 року ДТП, у результаті якої загинув батько позивача [PERSON] , та із заявами про виплату страхового відшкодування, завданого смертю [PERSON] унаслідок цієї ДТП. 23 березня 2020 року листом за № 51-1888 відповідач ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" повідомило позивача [PERSON] , що якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку щодо прийняття рішення страховиком щодо виплати страхового відшкодування або відмови у виплаті страхового відшкодування припиняється до дати, коли Страховику стане відомо про набрання законної сили судовим рішення у такій справі. Також послалося на те, що для виплати на законних підставах, згідно із вимогами чинного законодавства має бути встановлена вина водія забезпеченого транспортного засобу за шкоду заподіяну 01 лютого 2020 року під час ДТП, яка підтверджена належними та допустимими доказами, що відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що надасть ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" можливість прийняти мотивоване рішення щодо виплати страхового відшкодування. Враховуючи наведене, прийняття рішення щодо здійснення виплати страхового відшкодування відстрочується до моменту отримання Страховиком зазначеної інформації. Позивач [PERSON] , посилаючись на те, що всупереч вимогам законодавства відповідач ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" не здійснило належну йому виплату страхового відшкодування внаслідок загибелі його батька [PERSON] , звернувся до суду з цим позовом. Відповідач ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ", заперечуючи проти вимог позивача, посилалося на те, що правовідносини, які виникають під час дії Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, регулюються спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яким у ст. 6 визначено, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої була застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, та/або майну потерпілого. Цивільно-правова відповідальність особи настає лише за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою та вини. Постановою про закриття кримінального провадження від 20 березня 2020 року встановлено, що ДТП сталася в результаті порушення пішоходом [PERSON] вимог ПДР України, у діях водія [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Таким чином, ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" у даному випадку не відповідає за заподіяння шкоди внаслідок ДТП, оскільки водій [PERSON] не порушував вимог ПДР України, що виключає його вину в настанні ДТП, тому цей випадок у розумінні зазначеного закону не є страховим. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ЦК України, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV), Законом України "Про страхування". Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. У ч. ч. 1-3 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Згідно із ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди) володіє транспортним засобом. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до ч. 1 ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 999 ЦК України). До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, передбачена спеціальним Законом № 1961-IV. У ст. 3 Закону № 1961-IV визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV). За змістом ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У ч. 1 ст. 21 вказаного Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно із ч. 1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 виклав правовий висновок та роз`яснив, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. У ст. 27 Закону № 1961-IV передбачено порядок відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого. Згідно із п. 27.1 ст. 27 Закону № 1961-IV страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.2 ст. 27 Закону № 1961-IV). Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п. 27.3 ст. 27 Закону № 1961-IV). Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV). Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду (п. 27.5 ст. 27 Закону № 1961-IV). Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи доводи відповідача ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ", суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Відповідачем ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" не доведено тих обставин, що пішохід [PERSON] , який помер внаслідок ДТП, що сталася 01 лютого 2020 року, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком або існували надзвичайні або невідворотні за даних умов події обставини. Крім того, доводи відповідача ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" про те, що, враховуючи відсутність вини водія [PERSON] у ДТП та закриття стосовно нього кримінального провадження, дане ДТП не є страховим випадком, а тому у страховика не виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за завдану забезпеченим транспортним засобом шкоду, яка пов`язана зі смертю потерпілого, суд до уваги не приймає, оскільки на вимогах законодавства вони не ґрунтуються. Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц вказав на те, що для відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, достатньо лише трьох підстав: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Враховуючи, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження стосовно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тому ДТП, внаслідок якої загинула особа, є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за завдану забезпеченим транспортним засобом шкоду, яка пов`язана зі смертю потерпілого. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Виходячи з наведеного, враховуючи останню позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц, слід дійти висновку, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу [PERSON] та закриття відносно нього кримінального провадження, не звільняє страховика ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, хоча цей страховик і не завдав шкоди, проте є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку, а ДТП, яка сталася 01 лютого 2020 року внаслідок якої загинув батько позивача [PERSON] , є страховим випадком, тому суд вважає, що у страховика ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" виник обов`язок виплатити синові загиблого [PERSON] , позивачу у справі, страхове відшкодування за завдану забезпеченим транспортним засобом шкоду, яка пов`язана із смертю потерпілого, у розмірах визначених п. п. 27.2 - 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV. Посилання відповідача ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" на правову позицію Верховного Суду викладену ним у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 638/6652/16-ц суд до уваги не приймає, оскільки застосуванню підлягає останній правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц. Оцінюючи заявлений позивачем [PERSON] розмір страхового відшкодування витрат на поховання батька в розмірі 9726 грн. 40 коп., страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, у розмірі 170028 грн. та моральну шкоду в розмірі 18892 грн., суд виходить із характеру немайнових втрат, невідворотності завданої шкоди та відповідності заявленого розміру шкоди вимогам п. п. 27.2, 27.3, 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV, виходячи із розміру визначеної законом мінімальної заробітної плати на момент ДТП - 4723 грн., наявності ще двох осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого [PERSON] , законодавчого обмеження в розмірі виплат 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, для відшкодування моральної шкоди (12 х 4723/3 = 18892 грн.), наявності законодавчого обмеження в розмірі виплат 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника (36 х 4723 = 170028 грн.), підтверджений розмір витрат на поховання в розмірі 9726 грн. 40 коп. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до ТДВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої смертю потерпілого, ґрунтується на вимогах законодавства, тому підлягає задоволенню. Також враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, із відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1986 грн. 46 коп., що складає 1 % від суми задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved