Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просив суд стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 100 692,48 грн. В обґрунтування поданого позову вказує, що 21.07.2014 між ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» та [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № 2645317019. Вказує, що відповідно до п.1.1. Договору, Кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії в розмірі не менше ніж 500 грн., але не більше ніж 7 000 грн. на умовах, передбачених даним договором, а позичальник зобов`язується у відповідності до даного Договору повернути кредит і сплатити проценти за користуванням кредитом. Посилається, що 13.06.2015 між ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» та [PERSON] було укладено Додаток № 13061586004 до Договору кредитної лінії № 2645317019 від 21.07.2014. Відповідно до п. 1 Додатку до Договору кредитної лінії № 2645317019 від 21.07.2014, в порядку і на умовах погоджених сторонами в Договорі, кредитор надає позичальникові наступну суму кредиту: 8 000,00 грн. Кредит надається кредитором на наступний рахунок позичальника: [NUMBER] . Згідно п. 2 Додатку, строк, на який кредитор передає Позичальникові кредит становить 18 днів з дати надання кредиту (включно). Пунктом 4 Додатку визначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 1,022 % в день. Вказує, що суму кредиту на рахунок Відповідача перераховано ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» 13.06.2015 та відповідач зобов`язувався повернути кредитні кошти та проценти за користування ними до 01.07.2015. Зазначає, що відповідачем не були повернуті кредитні кошти та проценти за користування ними і станом на 15.06.2018 відповідачу нарахована сума боргу у розмірі 100 692,48 грн., що складає: 8 000,00 грн. - сума заборгованості, 89 772,48 грн. - сума процентів, 2 920,00 грн. - сума інфляційних втрат. Посилається, що 31.05.2017 між ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» укладено договір факторингу № 170531-1, за умовами якого грошова заборгованість відповідача за даним договором була відступлена на користь позивача. З урахуванням викладеного, просив позовні вимоги задовольнити. 19.06.2018 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу було передано до провадження судді Лазаренко В.В. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.12.2018 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04.03.2019 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. У судове засідання представник позивача не з`явився, 24.06.2022 подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності предсиавника позивача та відповідача. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 21.07.2014 між ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії № 2645317019 (а.с. 9-12). Відповідно до п.1.1. Договору, Кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії в розмірі не менше ніж 500 грн., але не більше ніж 7 000 грн. на умовах, передбачених даним договором, а позичальник зобов`язується у відповідності до даного Договору повернути кредит і сплатити проценти за користуванням кредитом. 13.06.2015 між ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» та [PERSON] було укладено Додаток № 13061586004 до Договору кредитної лінії № 2645317019 від 21.07.2014 (а.с. 15-16). Відповідно до п. 1 Додатку до Договору кредитної лінії № 2645317019 від 21.07.2014, в порядку і на умовах погоджених сторонами в Договорі, кредитор надає позичальникові наступну суму кредиту: 8 000,00 грн. Кредит надається кредитором на наступний рахунок позичальника: [NUMBER] . Згідно п. 2 Додатку, строк, на який кредитор передає Позичальникові кредит становить 18 днів з дати надання кредиту (включно). Пунктом 4 Додатку визначено, що процентна ставка за користування кредитом становить 1,022 % в день. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Отже, суд дійшов висновку, що дії сторін справи з укладення договору кредитної лінії № 3356413238 від 21.07.2014 у формі електронного договору відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до частини першої статі 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 13.06.2015 ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» перерахувало [PERSON] грошові кошти у розмірі 8 000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 3458 від 13.06.2015, призначення платежу: «ІПН [NUMBER] [PERSON] фінансова допомога по договору № 1306151586004 від 13.06.2015 (а.с. 17). 31.05.2017 між ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» та ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» укладено договір факторингу № 170531-1, за умовами якого право вимоги за кредитним договором № 3356413238 від 28.05.2014 до [PERSON] перейшло до ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП». Встановлено, що відповідачем не були повернуті кредитні кошти та проценти за користування ними у визначений термін, а тому станом на 15.06.2018 відповідачу нарахована сума боргу у розмірі 100 692,48 грн., що складає: 8 000,00 грн. - сума заборгованості, 89 772,48 грн. - сума процентів, 2 920,00 грн. - сума інфляційних втрат. Отже, вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] указаних сум складових спірної заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості із процентів за період прострочення згідно пункту 4 Договору в сумі 89 772,48 грн. та 2 920,00 грн. інфляційних втрат згідно статті 625 ЦК України, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. За приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, указані норми ЦК України передбачає право кредитора стягувати з позичальника, який своєчасно не повернув суму позики, відсотки з простроченої суми, розмір яких установлюється договором. Якщо сторони Договори не визначили таких умов та розмір відсотків, то кредитор має право на стягнення 3% річних простроченої суми. Згідно з пунктом 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 по справі № 5017/1987/2012 відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК. Аналогічна правова позиції викладена у постановах Верховного Суду від 18.02.2019 у справі №910/21449/17, від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, від 05.06.2019 у справі № 907/955/16. Відтак, вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 762,00 грн. судового збору.

Outcome: approved