Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У квітні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів. За даним договором боржник отримав грошові кошти в розмірі 7300 грн. для закупівлі товарів на строк до 09 вересня 2020 року. Також між ним та [PERSON] укладено договір поруки у якості забезпечення виконання договору позики [PERSON] . Оскільки боржник кошти у строк не повернув, тому поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики. Вказав, що умовами договору позики та поруки було погоджено винагороду в розмірі 10% (з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року в загальному розмірі 4449 грн.), а також розмір пені за порушення строків повернення грошових коштів, а саме 25% від суми боргу щоденно (1825 грн. щоденно). На підстав ст.ст.546, 549 ЦК України відповідачі зобов`язані сплатити йому неустойку за невиконання умов договору за весь період прострочення грошового зобов`язання. За період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року розмір пені складає 273 750 грн. (150 діб). Зазначив, що заявлений ним у позовні розмір пені значно нижче від суми неустойки, яку він вимушений сплатити своїм позикодавцям через несплату коштів відповідачами. Навіть сплата відповідачами неустойки в повному обсязі не покриває повністю його витрати, що виникли через порушення відповідачами умов договору позики від 09 липня 2020 року. Просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] пеню та винагороду за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року в розмірі 278 199 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. У судове засідання позивач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Просив слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду не заперечував. У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позовну заяву з додатками, ухвалу про відкриття провадження направлено відповідачам за адресою реєстрації. У судове засідання відповідачі викликались і шляхом направлення смс-повідомлень, розміщенням оголошенням про виклик на сайті суду. Жодних клопотань, письмових відзивів або пояснень відповідачі до суду не подали. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 09 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами договору боржник отримав грошові кошти в розмірі 7300 грн. строком на два місяці та повернути 09 вересня 2020 року. Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] надав договір позики (розписку) наступного змісту: «Я, [PERSON] , [INFO] ,… взяла у борг у [PERSON] гроші в сумі 7300 (сім тисяч триста гривень) сроком на 2 місяці, як зобовьязуют повернути 9 вересня 2020 р. з урахуванням інфляції...». Факт отримання грошових коштів при розгляді справи не оспорювався. Оцінюючи подані докази в сукупності суд вважає, що позивачем надано докази, що підтверджують укладення договору позики, отримання грошових коштів боржником, погодження сторонами всіх істотних умов договору позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За. ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 444/9519/12 у постанові від 28 березня 2018 року, визначено, що зі спливом визначеного договором строку кредитування право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (позикою) припиняється. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З матеріалів справи та поданого договору вбачається, що строк повернення коштів був погоджений 09 квітня 2021року, тому вимоги про стягнення винагороди за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року задоволенню не підлягають. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувають цивільні справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , та [PERSON] про стягнення основного боргу, винагороди та неустойки. Так, заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2022 року стягнено солідарно з [PERSON] , та [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 7300,00 гривень, суму неустойки за період з 09 липня 2020 року по 09 вересня 2020 року у розмірі 7000,00 гривень, суму винагороди (процентів) за договором позики за період з 09 липня 2020 року по 09 вересня 2020 року у розмірі 1460,00 гривень, а всього кошти у розмірі 15760,00 гривень. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2022 року стягнено солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму позики в розмірі 7\~300 грн., відсотки в розмірі 1533 грн., неустойку в розмірі 7\~300 грн., а всього 16\~133 грн. (369/2507/21). По справі №369/6534/21 в Єдиному реєстрі судових рішень відсутні рішення. Щодо вимог відповідача про стягнення неустойки. За ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За правилом ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тому вимоги позивача про стягнення неустойки в іноземній валюті ґрунтуються на вимогах закону. Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З поданої суду розписки вбачається, що в договорі позики сторони погодили умову про не зменшення розміру неустойки. Разом з тим, статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином умова договору про неможливість зменшення розміру неустойки прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України. Отже такий пункт договору є нікчемним в розумінні ч. 2 ст. 215 ЦК України (Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин)), тому доводи позивача про неможливість суду зменшити розмір неустойки суд до уваги не приймає. З поданої суду розписки вбачається, що сторони погодили: «… Вразі не повернення суми боргу в срок зобов`язуюсь сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% (двадцять процентів) від всієї суми. Неустойка згідно ч.1 ст.546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.». Оскільки відповідач порушив умови договору щодо повернення позики у строк не пізніше 09 вересня 2020 року, тому позивач також просив стягнути з відповідача пеню за період з 12 липня 2021 року по 12 грудня 2021 року в розмірі 25% - 273 750 грн. Оскільки у поданій розписці міститься різний розмір процентів за неналежне виконання зобов`язання боржником, у цифровому виразі 25%, прописом 20%, тому суд приходить про необґрунтованість нарахування позивачем відсотків саме по 25%. Оскільки боржник прописом вказав, що сплачує 20%, суд вважає за необхідне виходити саме з такого розміру. Крім того, при визначенні розмірі неустойки суд також враховує положення ст. 551 ЦК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Так, за ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Відповідно до роз`яснень п. 27 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на вагу (відсутність негативних наслідків для позивача через просторочене виконання зобов`язань). При вирішенні питання про стягнення пені судом враховують наступні встановлені обставини. Посилання позивача, що він поніс значні витрати перед своїми позикодавцями та зазнав збитків за порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення грошових коштів, суд до уваги не приймає. Так, жодного належного та допустимого доказу цій обставині суду не надав, а обмежився лише посиланням у позовній заяві. Натомість слід зазначити, що [PERSON] постійно звертається до районного суду з різними позовами про стягнення заборгованості до різних боржників за договорами позики, отримує судові рішення про стягнення грошових коштів. Так, отримуючи грошові кошти в борг [PERSON] зобов`язувалась їх повернути у строк у будь-якому разі не пізніше 09 вересня 2020 року. Борг не повернула. За рішенням суду на користь позивача вже стягнено неустойку в розмірі 7000 грн. та по суті дві стягнено основну суму боргу. У провадженні суду ще дві цивільні справи про стягнення винагороди та неустойки за різні періоди. У даній справі позивач просить стягнути за період чотирьох місяців. Суд також враховує значне зростання курсу, введення воєнного стану, значне перевищення розміру неустойки розміру основного боргу, тому зменшує заявлену позивачем пеню до 1000 грн., що буде достатнім для покриття всіх збитків позивача за цей період, і відповідатиме меті забезпечення виконання умов договору, не буде непомірним та не поставить відповідача у вкрай невигідне становище. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу завдана така істотна шкода, не заявлено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні. Щодо стягнення за договором поруки. Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У своєму позові [PERSON] посилався на укладені договори поруки: 09 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , за яким [PERSON] ручається перед [PERSON] за виконання боргового зобов`язання від 09.07.2020 року позичальником [PERSON] . З такими доводами суд не погоджується. Так, у матеріалах справи міститься договір поруки, підписаний [PERSON] , наступного змісту: «09.07.2020 за договором позики позичальниця [PERSON] [INFO] взяла в борг у [PERSON] 7300 грв… Поручаюсь перед [PERSON] за виконання обов`яську по поверненню позичальнню [PERSON] . Виконане зобовязан тильки місти Боярка». Наявна копія завірена позивачем 05січня 2022 року. Так, у поданому договорі вказаний боржник, але не вказано обсяг обов`язку, а саме за який обов`язок несе поручитель відповідальність перед кредитором (основний борг, пеня, відсотки, винагорода, тощо), враховуючи, що обов`язок вказаний в однині. Крім того, у розписці чітко вказано порука за обов`язок по поверненню позики, а не про інші зобов`язання, що випливають з договору позики, особливо це стосується пені, розмір якої також чітко не встановлений основним договором. Позивач не надав суду доказів того, що за даним договором поручитель [PERSON] несе солідарну відповідальність по сплаті щоденної неустойки в розмірі 1825 грн. Враховуючи подані позивачем докази, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення солідарно з [PERSON] відсутні. Тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved