Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

17.11.2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом ,сформованим в системі «Електронний суд», до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачки на його користь 50\~000 гривень,отриманих без достатньої правової підстави,4500 гр.-3% річних на вказану суму, 21\~961 гр.- інфляційні втрати на суму безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає,що 22.10.2021 року при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування «Приват24» довідався, що з його карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» був здійснений платіж на користь [PERSON] на суму 50\~000 гривень. Кошти були зараховані на картковий рахунок, відкритий на ім`я відповідачки в АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] згідно квитанції №Р24А67472482157263167663 від 25.05.2017 року, призначення платежу: «Перевод на карту «ПриватБанк», відправник: [PERSON] . Даний платіж був перерахований помилково через систему віддаленого обслуговування (мобільний додаток «Приват 24») АТ КБ «ПриватБанк», позивач планував перерахувати дані кошти на власний картковий рахунок в АТ «ПриватБанк» № [NUMBER] як «Переказ особистих коштів» для поповнення договору (угода №SAMDNWFC00019737900 від 03.09.2015 року), але помилився в реквізитах, вказав платіж з невірним номером карти. Відповідачка [PERSON] ,яка набула майно та зберігала у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути це майно,з нарахуванням 3% річних за весь час прострочення та інфляційних втрат. Просить суд задовольнити позов у повному обсязі та стягнути з [PERSON] грошову суму 76\~461 гр.01 коп.,з яких: 50\~000 гривень,отриманих без достатньої правової підстави,4500 гр.-3% річних на вказану суму, 21\~961 гр.- інфляційні втрати на суму безпідставно отриманих коштів. Ухвалою суду від 25.11.2022 року відкрито провадження у справі, а також відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням(викликом)сторін. 16.12.2022 року до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому остання заперечує проти заявлених позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилається на те,що позивачем з метою введення суду в оману про фактичні обставини справи викладені неправдиві відомості щодо помилковості згадуваного вище грошового переказу,оскільки для його здійснення в системі віддаленого обслуговування «Приват24» позивач виконав алгоритм послідовних дій,спрямованих на оплату коштів конкретно визначеному одержувачу,зокрема,вказав номер карткового рахунку відповідачки,який на 13 цифр не збігається з номером карткового рахунку позивача,на який він нібито мав намір перерахувати кошти,тому позивач свідомо переказав грошові кошти саме відповідачці,про що був негайно повідомлений системою банківського сповіщення. Також зазначає,що переказ грошових коштів не був безпідставним,а на її думку,мав своїм призначенням повернення боргу її чоловіку [PERSON] та в жодному разі не спрямовувався позивачем на погашення заборгованості за договором (угода №SAMDNWFC00019737900 від 03.09.2015 року),оскільки на час здійснення платежу заборгованості по цьому договору не існувало. Звертає увагу суду на численні позови, які позивачем подані до судів України з аналогічними вимогами до фізичних осіб про стягнення грошових коштів як безпідставно набутого майна,що виключає помилковість у його діях по перерахунку коштів саме позивачці та переконує у систематичних фінансових махінаціях з боку позивача. Просить застосувати строк позовної давності як самостійну підставу для відмови у задоволенні позову,оскільки про переказ грошових коштів на картковий рахунок відповідачки позивач дізнався у день його здійснення 25.05.2017 р.,позов пред`явив до суду 17.11.2022 р.,після спливу встановленого законом 3-річного строку для звернення до суду за захистом порушених прав. 21.12.2022 р.до суду надійшла відповідь позивача на відзив ,сформована в системі «Електронний суд»,у якій він зазначає,що твердження [PERSON] про існування боргових зобов`язань між ним та чоловіком останньої доказами не підтверджені,призначення платежу при переказі [PERSON] грошової суми 50\~000 гр. не містить у графі «Призначення платежу» вказівки про погашення боргу.Позивач як клієнт АТ «ПриватБанк» має численні відкриті рахунки та активно користується системою самообслуговування Приват24,не проводив щоденного моніторингу платежів,про порушення свого права дізнався 22.10.2021 р. з листа банка про відмову у задоволенні його заяви від 22.10.2021 р. про повернення йому вказаної вище суми переказу,тому вважає,що строк позовної давності при зверненні до суду ним пропущений не був. У судове засідання, призначене на 23.12.2022 року, позивач не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. До суду надав заяву,сформовану в системі «Електронний суд», в якій просить провести судовий розгляд по справі без його участі, на підставі наявних доказів та задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Відповідачем [PERSON] подана заява про розгляд справи без її участі ,заперечує проти задоволення заявлених вимог в повному обсязі. Вислухавши доводи відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що\~ [PERSON] 25.05.2017 року в системі віддаленого обслуговування «Приват24» з карткового рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я, здійснив переказ грошових коштів в АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] згідно квитанції №Р24А67472482157263167663 від 25.05.2017 року, призначення платежу: « [PERSON] на карту «ПриватБанк», відправник: [PERSON] . Вказана банківська операція підтверджена письмовими доказами,зарахування суми 50\~000 гр. на її картковий рахунок не заперечує і відповідачка. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 року у справі №154/948/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що "положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали". У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України". Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте. Положеннями ст.ст. 76,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В процесі розгляду справи відповідачка не надала належні та допустимі докази,які у сукупності були б достатніми для висновку про набуття грошових коштів у сумі\~ 50\~000 гр.,перерахованих [PERSON] 25.05.2017 р.,на правовій підставі, передбаченої законом або угодою. Посилання [PERSON] про повернення у такий спосіб позивачем суми боргу її чоловіку мають характер припущення ,а наявність правовідносин позики між позивачем та [PERSON] ,на що посилається відповідачка за змістом відповіді на відзив,доказами не підтверджена. Відповідачкою у відзиві на позов ставиться питання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності,що є підставою для відмови у позові. З урахуванням цієї заяви ,суд встановив наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До суду [PERSON] звернувся із позовної заявою 17.11.2022 року,сформувавши позов у системі «Електронний суд». Про своє порушене право позивач довідався у день здійснення переказу грошових коштів, тобто не пізніше 25.05.2017 р.,як з повідомлень системи банківського інформування про списання грошових коштів з карткового рахунку,так і шляхом перевірки власного карткового рахунку у системі віддаленого самообслуговування,якою він активно користується. Крім того,за твердженнями позивача,згадуваний вище переказ призначався для поповнення власного карткового рахунку в АТ «ПриватБанк» № [NUMBER] як «Переказ особистих коштів» для поповнення договору (угода №SAMDNWFC00019737900 від 03.09.2015 року),тому позивач був достовірно обізнаний ,що кошти на зазначений рахунок 25.05.2017 р.не зараховані,іншого з матеріалів справи не встановлено. Посилання позивача на те,що протягом з 25.05.2017 р.по 22.10.2021 р.він не мав інформації про власні кошти у розмірі 50\~000 гр. та ними не цікавився,позбавлені здорового глузду. Доводи [PERSON] про пропуск позовної давності через дію карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19, суд також не приймає до уваги,оскільки позивач не зазначив,як саме встановлення карантинних обмежень перешкодило йому звернутись до суду за захистом порушених прав,наприклад, у такий спосіб,яким він скористався при поданні цього позову .

Outcome: dismissed