Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] від 03.10.2019, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мельник Ю.О. серія та номер 54, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що договір дарування суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, а саме: актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, нормам справедливості та добросовісності, вчинений всупереч волевиявленню та внутрішній волі дарувальника внаслідок його помилки та обману. В підтвердження суперечності правочину вимогам законодавства, позивачем вказано, що договір підписано іншою особою, а не дарувальником через наявність вади зору, які унеможливлювали особисте підписання договору. Позивачем наголошується, що дарувальник дійсно мав вади зору, але дані вади не унеможливлювали особистого підписання та прочитання ним договору, а нотаріус не мав права посвідчувати договір на підставі ксерокопії правовстановлюючих документів, а не їх оригіналів або дублікатів. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог через їх безпідставність, вказавши, що дарувальник на момент укладення договору не мав можливості підписати його самостійно, адже був сліпий. Договір підписаний після прочитання в голос, мав ознаки волевиявлення, і тому, сторонами договору дарування були правомірно дотримані вимоги ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат». Договір посвідчено при наявності відомостей в реєстрі прав власності на нерухоме майно з додержанням всіх вимог. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, просили суд провести судове засідання без їх участі, у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 03 жовтня 2019 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мельник Ю.О. та зареєстровано в реєстрі за №54. Предметом договору дарування є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з вадами зору [PERSON] , у його та в присутності нотаріуса, договір дарування підписано [PERSON] , дієздатність якого перевірена нотаріусом. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно положень ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Тлумачення ст. ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Звертаючись до суду, позивачкою наголошувалося, що позбавлення можливості прочитання особисто дарувальником тексту договору дарування та підписання договору дарування іншою особою, враховуючи те, що дарувальник здатний був зробити це самостійно, свідчить, на думку позивачки, про те, що даний договір суперечить внутрішній волі дарувальника, тобто ст. 203 ЦК України. Судом встановлено, що на момент укладення договору дарування [PERSON] (дарувальник) являвся одноособовим власником житлової квартири. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності закріплений у ст. 317 ЦК України, згідно якої власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. З аналізу наявного в матеріалах справи договору дарування вбачається, що останній укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний за дорученням та в присутності дарувальника, підписаний обдарованим, та є нотаріально посвідченим. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність сторін договору перевірена нотаріусом. Встановлено відповідність договору їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, відповідає внутрішній волі дарувальника, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків. Форма правочину дотримана. Положенням ч. 4 ст. 207 ЦК України передбачено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписати власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Таким чином, діючим законодавством передбачено випадки, коли договір, який посвідчується нотаріусом, від імені сторони договору та за його дорученням може підписати інша особа. У посвідчувальному написі оскаржуваного договору зазначено, що договір після прочитання нотаріусом вголос, на особисте прохання [PERSON] , у зв`язку з вадами його зору, підписано [PERSON] . Наявність у дарувальника, на момент укладання правочину, вади зору, підтверджено відповідачем, долучивши до матеріалів справи медичну картку дарувальника, довідку з КНП «Міська поліклініка №26» ХМР, та відеоматеріали з відеокамер системи внутрішнього відеонагляду. Позивачем не спростовано доказів відповідача на підтвердження наявності, на момент підписання договору, у дарувальника хвороби, викликавши об`єктивну потребу у підписанні договору іншою особою. Доказів відсутності у дарувальника вад зору з підстав яких унеможливлено самостійне прочитання та підписання договору, позивачем не надано. Згідно п.п.1-4 глави 6 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 №296/5, нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. При таких обставинах, суд вважає, що на виконання приписів Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання договору дарування нотаріус встановив дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування нерухомого майна, роз`яснив сторонам вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановив відсутність у сторін заперечень щодо умов договору. Посилання позивача на те, що оспорюваний договір не відповідає волі дарувальника, оскільки не підписувався дарувальником, який мав можливість прочитати та власноруч підписати договір, є необґрунтованими, спростовуються встановленими обставинами щодо порядку його посвідчення та волі дарувальника. Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі №759/17065/14-ц (провадження №61-2779св18) вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Отже, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд критично ставиться до твердження позивачки про те, що позбавлення дарувальника особисто прочитати та підписати договір, враховуючи що останній здатний був це зробити, свідчить про те, що даний договір суперечить внутрішній волі дарувальника. Договір був прочитаний вголос, нотаріусом встановлено розуміння сторонами значення та умов правочину. Доводи позивача про інше волевиявлення дарувальника, не правильне розуміння істотних умов договору та його правової природи, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Також судом не приймаються до уваги твердження позивачки про те, що нотаріус не мала права посвідчувати договір на підставі ксерокопії правовстановлюючих документів, а не їх оригіналів або дублікатів. Оскаржуваний договір посвідчений нотаріусом, встановлюючи наявність зареєстрованих речових прав в реєстрі прав власності на нерухоме майно, додержуючись вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину. Факт існування, на дату укладення правочину, права власності дарувальника на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , позивачем не спростовується. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд маж виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Seryavin and others v. Ukraine» №4909/04 від 10 лютого 2010 року). При укладенні договору дарувальник не помилявся з приводу правової природи договору, розумів який договір він укладає та зміст прав та обов`язків, які виникають на підставі договору та бажав укласти саме договір дарування. Доказів того, що дарувальник не мав наміру на досягнення правових наслідків, обумовлених договором дарування, позивачем суду не надано. Таким чином, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір не відповідає волі дарувальника не надано, а тому правових підстав для задоволення позову та визнання договору дарування квартири недійсним немає. З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed