Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивач вказує на те, що 05 вересня 2014 року внаслідок отримання вогнепальної, вибухової, осколкової травми під час безпосереднього прийняття участі в антитерористичній операції загинув її син військовослужбовець [PERSON] . В кінці 2017 року на території селища Сутиски Тиврівського району Вінницької області був встановлений інформаційний щит, на якому містилися слова: " [PERSON] , які загинули в АТО за свободу і незалежність України", "Вічна пам`ять героям", а також вказані дати народження та загибелі 4-х загиблих воїнів - [PERSON] , [INFO] - [INFO] , [PERSON] , [INFO] - [INFO] , [PERSON] , 04.02.1979р. - 07.10.2014р., [PERSON] , 23.03.1970р. - 11.02.2015р. та розміщені їх прижиттєві фотографії. В кінці 2018 року вищезазначений інформаційний щит був переміщений та розташований в іншому місці, а саме біля кладовища в межах селища Сутиски. Зазначає, що вона, як мати загиблого учасника АТО [PERSON] , а також інші члени родини загиблого, не давали жодного дозволу на розміщення на вказаному інформаційному щиті його фотографії та інших відомостей. Таким чином розміщення відповідної інформації без дозволу родичів загиблого грубо порушує положення чинного законодавства України. З огляду на вищевикладене, 03 липня 2019 року позивачка звернулась із письмовим зверненням до Сутисківського селищного голови [PERSON] , в якому просила вилучити з інформаційного щита, який знаходиться в районі кладовища в смт. Сутиски, відомості про її сина [PERSON] (фотографію, прізвище, ім`я та по-батькові, дати народження і смерті особи). У відповідь на звернення від 03.07.2019р. від відповідача надійшов лист-відповідь від 15.08.2019р. № 02-18/422, зміст якого полягає в тому, що усі заходи з увіковічення пам`яті військовослужбовців-сутищан, які загинули в АТО, проводилися з ініціативи селищного голови із широкою підтримкою громадськості та в усній формі погоджувалися із членами сім`ї загиблих. Що ж стосується розміщення інформаційного щита з відомостями про [PERSON] , то в даному випадку, як вбачається зі змісту даного листа, позиція відповідача неотримання згоди родичів загиблого на таке розміщення незрозуміла. Зрозуміло лише те, що вилучати інформацію про загиблого сина позивачки з інформаційного щита відповідач не планує, прикриваючись при цьому інтересами громади. Просить відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання Сутисківської селищної ради вилучити інформацію про [PERSON] (фотографію, прізвище, ім`я та по-батькові, дати народження і смерті) з інформаційного щита, який розташований на території смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області. Стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 41116,50 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Сутисківської селищної ради. Стягнути на користь [PERSON] сплачений при поданні позовної заяви судовий збір в сумі 1536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Сутисківської селищної ради. Стягнути на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Сутисківської селищної ради. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просять їх задоволити. Позивачка пояснила, що вона не давала згоди на розміщення фото її сина на інформаційному щиті, її дочка теж не давала згоди, але дала фото тому, що в селищній раді сказали, що треба дати фото для пам`ятника в м. Вінниці. Вона не знає, чи давала згоду дружина сина. В її сина на момент його смерті була повнолітня дочка. [PERSON] та дружина [PERSON] . Представник позивача [PERSON] пояснив, що на момент смерті [PERSON] у нього була дружина, але у його матері (позивача по справі) є право заперечувати проти розміщення інформаційного щита та вилучення з нього інформації, але як вирішиться дане питання, так і буде. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. також доповнив, що йому не відомо, чи питали згоду в матері загиблого на розміщення фото її сина [PERSON] на інформаційному щиті. Було усне звернення до сестри, бо у неї була фотографія загиблого. З вдовою [PERSON] теж була розмова і її відповідь на розміщення щита була позитивна. Претензій від повнолітньої дочки загиблого не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила про те, що вона дочка позивачки та рідна сестра загиблого [PERSON] . По своїх справах вона зайшла в Сутисківську селищну раду щоб підписати документи, це було в 2015-2016 роках. В одному з кабінетів на столі лежав макет фото, який розмістили на банері. Вона підписала документи і пішла та по дорозі подзвонила матері ще одного загиблого [PERSON] і запитала, чи надавала вона згоду на розміщення фото її сина, розповіла про фото хлопців на банері й почала обурюватись, чого це не роблять зі згоди рідних. [PERSON] сказала, що буде банер з фото загиблих та книга про них. Також, вона як сестра надала жінці, яка мала писати книгу про загиблих сутищан фото брата для книги. З Вінниці дали запит в сільську раду, щоб дали фото загиблих. Фото вона давала в селищну раду для того, щоб його передали у Вінницю. Потім вона питала цю жінку, чому не спілкувались з батьками і дала їй іншу фотографію, за банер вони не знали. Вона телефонувала селищному голові [PERSON] , щоб не переносили банер з фото брата. Їй пояснили, що щити належать приватній фірмі і там має бути реклама. Вона ознайомлена з ч. 4 ст. 303 ЦК України. До неї не звертались за дозволом на публікацію фото брата. В сім`ї теж не питали дозволу на розміщення фото. Фото вона давала для написання книги і впевнена, що після смерті брата [PERSON] , як дружина покійного брата не надавала згоди на розміщення фото на банері. На момент смерті брата у нього була дружина і діти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання про те, що він син загиблого [PERSON] . Згоди на розміщення фото його батька на банері у нього ніхто не запитував. Якби вони цей банер не переносили, то хай би так і було, а вони його переносили, як непотріб. Йому не відомо, чи інші рідні давали свою згоду. В якому році банер розмістили, він не знає, оскільки на той час був ще неповнолітнім. Батько жив з іншою жінкою, а він жив з мамою [PERSON] , йому тоді було десь 15-16 років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була невісткою позивачки. Голова Сутисківської селищної ради Дідух Л.Б. звертався до неї після похорон її чоловіка [PERSON] , який загинув [INFO] , пропонував їй допомогу, але вона відмовлялась. [PERSON] запитував її з приводу розміщення фото чоловіка на інформаційному щиті і вона надала свою згоду, але сказала, щоб вони також запитали у його родичів. Чесно кажучи, коли встановлювали щит, вона не пам`ятає, а коли його переносили, то вона [PERSON] сказала, що їй немає різниці де і як він розташований, але якщо біля нього є сміття, то це не добре. [PERSON] показував фото чоловіка і вона сказала, що у неї є таке фото і вона дала згоду. Це була усна згода при зустрічі, коли це саме було - вона не пам`ятає. Суд вислухавши осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ч.1 ст.308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.303 ЦК України у разі смерті фізичних осіб, визначених частинами другою і третьою цієї статті, особисті папери можуть бути використані, у тому числі шляхом опублікування, лише за згодою їхніх дітей, вдови (вдівця), а якщо їх немає, - батьків, братів та сестер. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як свідчать матеріали справи, 05 вересня 2014 року внаслідок отримання вогнепальної, вибухової, осколкової травми з руйнуванням тіла, під час безпосереднього прийняття участі в антитерористичній операції загинув син позивачки військовослужбовець [PERSON] , що підтверджується витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 57 від 10.03.2015р. (а.с. 13) та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09.02.2015р. (а.с. 12). В кінці 2017 року на території селища Сутиски Тиврівського району Вінницької області був встановлений інформаційний щит, на якому містилися слова: " [PERSON] , які загинули в АТО за свободу і незалежність України", "Вічна пам`ять героям", а також вказані дати народження та загибелі 4-х загиблих воїнів - [PERSON] , [INFO] - [INFO] , [PERSON] , [INFO] - [INFO] , [PERSON] , 04.02.1979р. - 07.10.2014р., [PERSON] , 23.03.1970р. - 11.02.2015 р. та розміщені їх прижиттєві фотографії (а.с. 14). В кінці 2018 року вищезазначений інформаційний щит був переміщений та розташований в іншому місці, а саме біля кладовища в межах селища Сутиски (а.с. 15). 03 липня 2019 року позивачка звернулась із письмовим зверненням до Сутисківського селищного голови Дідуха Л.Б., в якому просила вилучити з інформаційного щита, який знаходиться в районі кладовища в смт. Сутиски, відомості про її сина [PERSON] (фотографію, прізвище, ім`я та по-батькові, дати народження і смерті особи (а.с. 16)). У відповідь на звернення від 03.07.2019р. від відповідача надійшов лист-відповідь від 15.08.2019р. №02-18/422, зміст якого полягає в тому, що усі заходи з увіковічення пам`яті військовослужбовців-сутищан, які загинули в АТО, проводилися з ініціативи селищного голови із широкою підтримкою громадськості та в усній формі погоджувалися із членами сім`ї загиблих (а.с. 17). Аналогічну позицію відповідача містить лист від 16.08.2019р. №02-17 (а.с. 20-21), надісланий у відповідь на адвокатський запит №125 від 12.08.2019р. (а.с. 19). Як встановлено під час судового розгляду даної справи, відповідно до ч. 4 ст.303 ЦК України на момент смерті у [PERSON] була дружина (вдова) [PERSON] , яка надала Сутисківському селищному голові Дідуху Л.Б. усну згоду на розміщення інформації та фото загиблого чоловіка на інформаційному щиті, що стверджується її показами наданими в судовому засіданні, та не заперечується показами інших учасників судового процесу, а його син [PERSON] , у якого працівники Сутисківської селищної ради не питали згоди, на момент розміщення щита був неповнолітнім, а тому суд вважає, що права позивачки [PERSON] не були порушені, в зв`язку з чим позовні вимоги є необгрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення з вищевказаних підстав. Враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено, позовна вимога про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову [PERSON] до Сутисківської селищної ради Вінницького району Вінницької області про відновлення становища, яке існувало до порушення та стягнення моральної шкоди відмовлено, суд вважає за доцільне судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed