Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

10.11.2022 позивач [PERSON] , [INFO] , звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить суд: розірвати шлюб між нею та відповідачем, який зареєстрований 27 листопада 2018 року виконавчим комітетом Славгородської сільської ради Сумської області, актовий запис №04; після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище « [PERSON] »; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що сторони зареєстрували шлюб 27\~листопада 2018\~року у Славгородській сільській раді Краснопільського району Сумській області, актовий запис №04. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . На даний час сім`я розпалась і в майбутньому її зберегти неможливо, шлюб існує формально. На примирення позивач не згодна. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому у позивача виникла необхідність у стягненні аліментів згідно рішення суду у визначених законом розмірах. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 24.11.2022 відкрито провадження у даній справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 22.12.2022. Відповідачу запропоновано подати разом із відзивом на позовну заяву докази на підтвердження його майнового стану. Позивач у судове засідання не прибула, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до заяви, поданої до суду 21.12.2022 за вх № ЕП-1363/22, позивач просила розглядати справу без її участі, позов підтримала та просила суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, однак направив до суду заяву від 22.12.2022 за вх. № 3041/22, у якій позов визнав у повному обсязі та просив суд проводити судовий розгляд без його участі. Неявка сторін, належним чином повідомлених про дачу і місце проведення судового засідання, не перешкоджає розгляду справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що сторони\~у справі\~зареєстрували шлюб\~27\~листопада 2018\~року у Славгородській сільській раді Краснопільського району Сумській області, актовий запис №04, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.11.2018, виданого виконкомом Славгородської сільської ради Краснопільського району Сумській області (а.с. 6). Відповідно до положень частини першої статті 12 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частин першої та другої статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За змістом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 3 статті 105 вказаного Кодексу визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України, частина перша якої надає одному із подружжя право звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу. Суд відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують фактичних подружніх стосунків, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе, кожен з подружжя має власні інтереси, сторони не мають наміру вживати заходів до примирення. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з приписами частини 2, абзацу 2 частини 3 статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статті 113 Сімейного кодексу України надає особі, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що на даний час спільне проживання сторін є неможливим, збереження шлюбу, за твердженням позивача, суперечить її інтересам, тобто фактично шлюб не існує, відповідач не заперечує проти позову в цій частині, тому позовна вимога в частині розірвання шлюбу є обґрунтованою, законною та підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу позивачці за її бажанням слід залишити прізвище « [PERSON] ». Щодо вимоги позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.05.2019, батьком дитини записаний [PERSON] (а.с 7). Малолітня дитина зареєстрована та проживає за місцем реєстрації матері, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 25.05.2019, виданою відділом «Центру надання адміністративних послуг» Краснопільської селищної ради (а.с. 9). Таким чином судом встановлено, що дитина сторін є малолітньою та проживає за місцем реєстрації матері. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічні обов`язки батьків закріплені у частині 2 статті 51 Конституції України. Частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зокрема, Верховним Судом зазначається, що статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі однієї чверті його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач у поданій до суду заяві позов в цій частині визнав, тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини також підлягає задоволенню. За змістом частини першої статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років станом на день звернення позивача до суду з позовом (10.11.2022) становить 2201 гривня. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, а стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Питання визначення місця проживання малолітніх дітей судом не вирішувалось. Спір про майно на час розгляду даної справи у суді відсутній. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вирішення питання про судові витрати суд зазначає наступне. У відповідності до положень ст. ст. 141, 142 ЦПК України у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, позивачу за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню 50 відсотків судового збору (за позовну вимогу в частині розірвання шлюбу) у розмірі 496,20 грн. Крім того суд у відповідності до положень вказаної статті роз`яснює позивачеві право звернутись до суду у порядку, визначеному Законом України «Про судовий збір», з заявою про повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Також враховуючи, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved