Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даною заявою мотивуючи її тим, що23.03.2018 року померла його рідна тітка [PERSON] , яка постійно проживала за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть та довідкою Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області. Після її смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки. Оскільки інших спадкоємців по закону у тітки не було, то він, як спадкоємець третьої черги відповідно до ст. 1263 ЦК України, подав в шестимісячний строк до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Білан Є.Г. заяву про прийняття спадщини. Однак, при оформленні спадщини виявилося, що ним не доведені родинні відносини з померлою, а саме не збереглося свідоцтво про народження його матері, [PERSON] , [INFO] , яка померла раніше [INFO] . На підставі вказаного приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Білан Є.Г. видав йому постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Встановлення даного факту йому необхідне для оформлення спадкових прав після смерті [PERSON] . Просив суд встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] була його тіткою. 12.11.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження по справі. В судове засідання представник заявника не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі заявника та його представника, заяву підтримав та просив суд її задовольнити. В судове засідання представник заінтересованої особи Іванківська селищна рада Вишгородського району Київської області не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області, просив суд вирішити справу на розсуд суду. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд, з-поміж іншого, розглядає справи в порядку окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Судом встановлено, що відповідно до копії Посвідки про народження № [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , її батьками зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23.03.2018 року Виконавчим комітетом Мусійківської сільської ради Іванківського району Київської області, [PERSON] померла [INFO] у селі Мусійки Іванківського району Київської області. Після смерті [PERSON] , [INFO] , залишилася спадщина у вигляді: житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 3,9384 га, кадастровий номер: 3222082400:02:010:0003, розташованої на території Мусійківської сільської ради Іванківського району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується: копією свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 29.05.2003 року, зареєстрованого в реєстрову книгу № 34; копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 396516 від 01.10.2010 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094501403. Після смерті [PERSON] , [INFO] , приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Білан Є.Г. було зареєстровано спадкову справу за номером у нотаріуса: 67/2018 (номер у спадковому реєстрі: 62905287), що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 53096797 від 28.08.2018 року. Відповідно до копії свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 21.02.1968 року, [PERSON] та [PERSON] одружилися 21.02.1968 року, про що зроблено відповідний актовий запис за №3, після реєстрації одруження прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Згідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.07.1987 року, [PERSON] померла [INFO] в місті Київ, про що зроблено актовий запис № 2625. Відповідно до копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 11.09.1971 року, [PERSON] на родився [INFO] в м. Київ, його батьками заначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Заявник звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту родинних відносин з тіткою, обґрунтовує тим що він не може довести родинні відносини з померлою тіткою, через те, що не збереглося свідоцтво про народження його матері, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.08.2021 року вихідний № 123/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки не доведені родинні відносини із спадкодавцем. Метою встановлення факту родинних відносин є оформлення спадкових прав заявника. Отже, дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що [PERSON] , яка померла [INFO] в селі Мусійки Іванківського району Київської області є тіткою [PERSON] , [INFO] , проте документально підтвердити цей факт заявник не може через те, що свідоцтво про народження його матері, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , не збереглося. В зв`язку з чим, заявник змушений був звернутися до суду із вказаною заявою про встановлення факту родинних відносин. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 76 ЦПК України такі дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. За правилами ст. ст. 293, ч.2 ст.315 ЦПК України в порядку окремого провадження, яке є видом непозовного цивільного судочинства, розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Виходячи зі змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. У правовій державі одним з найбільш ефективних і поширених засобів захисту прав і свобод є судовий захист. Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. На підставі викладеного, суд вважає, що заявник довів ті обставини на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved