Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

13.05.2021 року [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила: 1. Визнати незаконними та скасувати накази ФОП [PERSON] : - №02/06/17 про звільнення позивача з 03.06.2017 року за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України - №21/03/18 про прийняття позивача з 21.03.2018 року на роботу; - №31/12/2 про звільнення позивача 31.12.2020 року за закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. 2. Стягнути з відповідача не виплачену заробітну плату за період з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року в розмірі 2 160,00 гривень 3. Стягнути з відповідача не виплачену заробітну плату за період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року в розмірі 135 339,29 гривень. 3.Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 03.06.2017 року по 21.03.2018 року в розмірі 34 870,71 гривень 4. Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за вересень та листопад 2018 року в розмірі 7 446 гривень, 5.Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з 01.01.2021 по 15.04.2021 рік в розмірі 15 000 гривень. 6.Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2021 року по 30.04.2021 року в розмірі 2 857,10 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що з 16.05.2017 року працювала на посаді баристи в кафе « [INFO] », розташованому по [ADDRESS] . 16.04.2021 року позивач повідомлена відповідачем про її звільнення через закриття кафе. Кафе, разом із тим, своєї роботи на той час не припиняло. Через органи ПФУ позивачу стало відомо про наявність наступних записів в її електронній трудовій книжці: 16.05.2017 року - прийнята на роботу (ФОП [PERSON] ); 03.06.2017 року - звільнена з роботи за ст. 36 п.1 КЗпП України (ФОП [PERSON] ); 21.03.2018 року - прийнята на роботу (ФОП [PERSON] ). Позивач стверджувала, що записи не відповідають об`єктивній реальності. Так, вона працювала у відповідача безперервно фактично до 30.04.2021 року, включно. Жодного звільнення 03.06.2017 року за згодою сторін не було, жодних заяв про звільнення чи повторне прийняття на роботу 21.03.2018 року вона не писала, строковий договір із ФОП не укладала. Окрім того, за період роботи з 16.05.2017 по 03.06.2017 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі - 2 160 грн., за період з 21.03.2018 по 31.12.2020 року - 135 339, 29 грн., яка фактично незаконно відповідачем не виплачена. Позивач стверджувала, що незаконні дії відповідача по її звільненню надають їй право на середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2021 року по 30.04.2021 року в розмірі 2 857,10 гривень та на стягнення заборгованості за заробітній платі : -за період з 03.06.2017 по 21.03.2018 рік в розмірі 34 870,71 гривень -за вересень та листопад 2018 року в розмірі 7 446 гривень -з 01.01.2021 по 15.04.2021 рік в розмірі 15 000 гривень Позивач в процесі розгляду справи позов підтримала. Відповідач позов не визнала, наполягала на написанні позивачем особисто заяв про звільнення, про повторне прийняття на роботу позивача на роботу, узгодження між сторонами всіх трудових умов, строкового договору. Дослідивши обставини справи та наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бу ти розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України). Зазначене узгоджується із ч.1 ст.4 ЦПК України, за якою кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року працювала у ФОП [PERSON] , була звільнена за ст.36 п.1 КЗпП. 21.03.2018 року позивач повторно прийнята на роботу. Зазначене підтверджується відомості з електронного кабінету позивача в ПФУ від 21.05.2021 року. За Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідач з 08.07.2017 року зареєстрована як ФОП; вид діяльності роздрібна торгівля (витяг з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій). За даними Єдиного державного реєстру підприємств і організацій господарська діяльність відповідача припинена 30.04.2021 року, про що внесений відповідний запис до реєстру № 2005560060002128926. 16.05.2017 року наказом ФОП [PERSON] № 16/05/17 позивач прийнята на посаду продавця з 16.07.2017 року. Зазначені обставини визнані сторонами, підтверджуються копією заяви позивача. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу та даних про нарахування заробітної плати ПФУ реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування позивачу нараховані: за 2017 рік -2160 грн. за 2018 рік -27479,29 грн. за 2019 -52326 грн. за 2020 рік - 57784 грн. Наказом № 02/06/17 ФОП [PERSON] позивач звільнена з роботи 03.06.2017 року за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП. З наказом ознайомлена. Зазначене підтверджується : - копією заяви позивача від 31.05.2017 року - копією наказу № 02/06/17 від 03.06.2017 року з підписом позивача про ознайомлення із текстом останнього Наказом № 21/03/18 ФОП [PERSON] позивач повторно прийнята на посаду продавця за строковим договором на період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року (включно). Зазначене підтверджується : -копією заяви позивача про прийняття на роботу за строковим договором від 20.03.2018 року. -копією наказу ФОП [PERSON] № 21/03/18 від 21.03.2018 року з підписом позивача про ознайомлення із тексом останнього -копією строкового трудового договору від 21.03.2018 року Так, відповідно до строкового трудового договору договір набуває чинності з 21.03.2018 року та діє до 31.12.2021 року. ( п.1.4.) Договір припиняє свою дію при закінченні строку дії, на який його було укладено або через припинення господарської діяльності ФОП (п. 6.2). Договір вважається розірваним після терміну його закінчення за умови відсутності підписаного сторонами протоколу про його продовження на дату закінчення цього договору ( п.п. 2.1.3). 31.12.2020 року позивач звільнена з посади продавця у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі наказу ФОП [PERSON] №31/12/20 в порядку п.2 ст.36 КЗпП. Зазначене підтверджується відповідним наказом відповідача. Відомості про ознайомлення позивача зі змістом наказу в наказі - відсутні. Лист ФОП [PERSON] від 31.12.2020 року вих.№ 31/12/20 про направлення позивачу листа з повідомленням про розірвання строкового трудового договору, необхідність з`явитися до роботодавця для отримання трудової книжки позивачем фактично не отриманий. Зазначене підтверджується листом та повідомленням кур`єрської служби доставки ПН№ 4908 від 31.12.2020 року з позначкою кур`єру про відсутність адресата за вказаною адресою проживання. Позивач в процесі розгляду справи наполягала на тому, що працювала у відповідача безперервно до 30.04.2021 року. Жодного звільнення 03.06.2017 року за згодою сторін не було, жодних заяв про звільнення чи повторне прийняття на роботу 21.03.2018 року вона не писала, строковий договір не укладала, про своє звільнення 31.12.2021 року також обізнана не була. Її заяви, строковий договір є сфальсифікованими відповідачем. 17.04.2021 року позивач звернулась до органів поліції з заявою про вчинення ФОП кримінального правопорушення. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк (ППВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»). У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ст.36 КЗпП України, дата звільнення, про яку домовилися сторони. Працівник фіксує свою згоду шляхом постановлення свого підпису під час ознайомлення із наказом. Зазначене узгоджується також із роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України в листі від 04.04.2014р. №60/06/186-14. Враховуючи предмет позову, процесуальну позицію сторін в частині доказів, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень ухвалою суду від 10.11.2021 року у ФОП [PERSON] витребувані оригінали всіх письмових доказів, наданих відповідачем в фотокопіях в процесі розгляду справи. Відповідачем на виконання ухвали суду надані : - витяг з ЄРДР № 1201816150000000983 від 30.04.2018 року щодо повідомлення [PERSON] про крадіжку кавомолки « ФіорензатаФ63 » за адресою [ADDRESS] кав`ярня «Центральная кофейня» - оригінал листа ФОП [PERSON] від 31.12.2020 року вих.№ 31/12/20 та повідомленням кур`єрської служби доставки ПН№ 4908 від 31.12.2020 року про направлення [PERSON] наказу ФОП [PERSON] № 31/12/20 про звільнення позивача з роботи - договір оренди нежитлового приміщення від 01.07.2016 року, додаткової угоди від 30.06.2016 року між ФОА [PERSON] та [PERSON] . В частині витребуваних судом доказів ухвала суду відповідачем фактично не виконана. Поважна причина невиконання - відсутня, а вищевказані документи ані причини невиконання ухвали не доводять, ані доводів ФОП в обґрунтування заперечень проти позову. Надане відповідачем повідомлення кур`єрської служби доставки ПН№ 4908 від 31.12.2020 року підтверджує надсилання позивачу листа ФОП [PERSON] від 31.12.2020 року вих.№ 31/12/20, але не є доказом обізнаності позивача про зміст останнього та ухилення позивача від його отримання. Так, в порушення вимог суду, зловживаючи процесуальними правами, відповідачем не надані в оригіналах : - заява [PERSON] про звільнення від 31.05.2017 року - наказ ФОП [PERSON] № 02/06/17 про звільнення [PERSON] за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП з підписом позивача про ознайомлення - заява [PERSON] про прийняття на роботу від 20.03.2018 року - наказ ФОП [PERSON] № 21/03/18 про прийнята [PERSON] на посаду продавця за строковим договором на період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року - строковий трудовий договір від 21.03.2018 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] . Разом із тим, у спорах, де оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц. Враховуючи обставини справи на наявні докази, суд погоджується із доводами позивача про незаконність спірних наказів ФОП [PERSON] №02/06/17 від 02.06.2017 року, №21/03/18 від 21.03.2018 року, №31/12/20 від 31.12.2020 року. Правомірність оспорюваних позивачем дій, відповідачем не доведена, доводи позивача про незаконність спірних наказів - не спростовані. Згідно статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порядку ст.117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обчислення середньої заробітної плати у випадках виплати вихідної допомоги та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати, встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Згідно до п. 2 розділу І та п. 8 розділу ІV Постанови Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. З Реєстру застрахованих осіб Державного обов`язкового соціального страхування №1985 8197 7019 1918 вбачається, що позивачу була нарахована заробітна плата страхувальником ФОП [PERSON] код [NUMBER] за період з 16.05.2017 року по 03.06.2017 року у розмірі 2160 грн., період з 21.03.2018 року по 31.12.2020 року в розмірі 135 339,29 грн. Доказів про фактичну виплату спірних коштів робітнику відповідачем в процесі розгляду справи також не надано. Відповідно до 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, вбраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, ФОП не спростований. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою КМУ від 8.02.1995 року №100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.1 Порядку він застосовується у випадках, зокрема, вимушеного прогулу. Пунктом 5 розділу IV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата згідно з графіком підприємства, установи, організації. За час працевлаштування оплата праці позивача дорівнювала мінімальної заробітній плати в державі. Вказані обставин не оспорювались сторонами в процесі розгляду справи. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата в 2021 році становила 6000 грн. За розрахунками позивача середньоденний заробіток позивача склав (6 000,00 грн./21 робочий день =285,71 грн.) Часу вимушеного прогулу з 16.04.2021 по 30.04.2021 склав 10 робочих дні. Так, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.04.2021 року но 30.04.2021 (включно) склав: 285,71 х 10= 2 857,10 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований. Враховуючи викладене, суд погоджується із грубим порушенням відповідачем вимог закону, правильним обранням позивачем способу захисту порушеного права. При ухвалені рішення суд в порядку ст.141 ЦПК вирішує питання про розподіл судових витрат. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при подачі позову в порядку Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, останній підлягає присудженню з відповідача в дохід держави по вимогах немайнового характеру за кожну задоволену судом вимогу 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить на 2021 рік - 908 грн, по вимогах майнового характеру 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить на 2021 рік - 2270 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: - чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; - чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; - поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; - дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надані суду: - ордер адвоката серії ВН № 1036795 - свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №003345 - договір № 1-1704/21 про надання правової допомоги від 17.04.2021 року. - квитанція № 1-1704/21 від 17.04.2021 року Відповідно до статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Так, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом в будь-якому розмірі, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Разом із тим, при стягненні правничої допомоги як судових витрат судом за судовим рішенням враховується ряд чинників, визначених процесуальним законом. При вирішенні питання про присудження витрат на правничу допомогу суд враховує позицію Верховного Суду, зокрема, по справі 20190801 № 915/237/18, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved