Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Представник позивача адвокат Левченко М.Д. звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 2\~331\~000 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що [PERSON] завдано моральної шкоди внаслідок незаконного звинувачення його прокуратурою та органами, що здійснюють досудове розслідування, у замаху на умисне вбивство, вчинене повторно, оскільки за наслідками судового розгляду кримінального провадження остаточно дії [PERSON] були кваліфіковані судом, як перевищення меж необхідної оборони. Неправильна правова кваліфікація дій [PERSON] правоохоронними органами та прокуратурою стала підставою для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незаконного засудження за вчинення особливо тяжкого злочину з призначенням реальної міри покарання у виді позбавлення волі, часткове відбуття покарання у виправній колонії максимального рівня безпеки в умовах суворої ізоляції. З 17.05.2018 року до постановлення Верховним Судом остаточного рішення у справі (11.05.2021р.) позивач зазнавав сильних душевних хвилювань та страждань внаслідок того, що за захист свого товариша від нападника, правоохоронні органи намагаються звинуватити його в особливо тяжкому злочині та збирають лише докази винуватості у злочині, який він не вчиняв. У позові зазначається, що на протязі трьох років позивач відчував моральні страждання за несправедливість обвинувачення та сильні душевні хвилювання за свою подальшу долю, оскільки йому загрожувало тяжке покарання у виді позбавлення волі на строк понад 10 років, а також приниження його честі та гідності серед оточення. Тож позивач вважає, що належною матеріальною компенсацією завданої йому шкоди будуть наступні стягнення на відшкодування моральної шкоди за рахунок бюджетних коштів: - за незаконне звинувачення його прокуратурою та органами, що здійснюють досудове розслідування, у замаху на умисне вбивство, вчинене повторно та кримінальне переслідування за особливо тяжкою статтею Кримінального кодексу України, бездіяльність щодо виявлення обставин, що вказують на іншу кваліфікацію його дій, зокрема те, що перевищення ним меж необхідної оборони є нетяжким злочином, не надання належної правової оцінки його діям, в сумі 1\~074\~000 грн., оскільки такий період тривав 35 місяців 24 дні (з 17.05.2018 по 11.05.2021); - за незаконне ув`язнення та позбавлення волі за період з 17.05.2020 по 24.05.2021 (12 місяців 8 днів) 736\~000 грн.; - за незаконне звинувачення у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, наслідком чого позивачу неправомірно встановлено режим відбування покарання у виправній колонії максимального рівня безпеки, в умовах суворої ізоляції, де останній змушений був виконувати встановлений режим в період з 13.12.2019 до 24.05.2021 (17 місяців 11 днів) 510\~000 грн. Відповідачі заперечили проти позовних вимог, навівши аргументацію своїх заперечень у письмових відзивах. Ухвалою суду від 02.02.2022р. відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 17.02.2022р. на адресу суду надійшов письмовий відзив Державної казначейської служби України. У відзиві зазначено, що цей державний орган та його структурні підрозділи є неналежними відповідачами, оскільки не несуть відповідальності за дії інших державних органів. До того ж у відзиві вказується, що розмір відшкодування шкоди необґрунтовано завищений. Тож у відзиві представник Державної казначейської служби України просив відмовити у позові в повному обсязі. 21.02.2022р. на адресу суду надійшов письмовий відзив Черкаської обласної прокуратури проти позову, в якому представник прокуратури просить відмовити у позові в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що по обставинам спірної ситуації відсутні правові підстави, передбачені ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», для здійснення відшкодування шкоди, а відтак позивач безпідставно обчислював розмір відшкодування моральної шкоди з посиланням на такий закон. Також представник прокуратури посилалася на те, що позивач під час кримінального провадження сам визнавав свою вину у нанесенні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а відтак своїми діями перешкоджав з`ясуванню істини у справі, шляхом самообмови і цим сприяв прийняттю рішень, внаслідок яких його було позбавлено волі, а тому на підставі ч. 4 ст. 1176 Цивільного кодексу України позивач не має права на відшкодування шкоди. Додатково у відзиві акцентується увага на ненаданні позивачем доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди такого ступеню, що потребує грошової компенсації у визначеній в позові грошовій сумі, яка на думку представника прокуратури є необґрунтованою і завищеною. При цьому у відзиві зазначено, що з огляду на показник мінімальної заробітної плати у 2022 році (6\~500 грн.), то розмір відшкодування моральної шкоди позивачу міг би становити 78\~000 грн. за незаконне ув`язнення та позбавлення волі, що тривало 12 місяців 8 календарних днів. 23.02.2022р. на адресу суду надійшов відзив ГУ НП в Черкаській області, в якому представник цього відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив обґрунтовується тим, що позивачем не доведено належним чином завдання йому моральної шкоди та визначений позивачем рівень її грошової компенсації, а по обставинах спірних правовідносин відсутні передумови, які визначають необхідність безумовного відшкодування такої шкоди. 15.03.2022р. судом закрите підготовче провадження у справі, а справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Левченко М.Д. підтримала позовні вимоги [PERSON] та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що розрахунок розміру грошової компенсації моральної шкоди обчислювався з врахуванням ставки мінімальної заробітної плати. Оскільки з 01.10.2022р. показник розміру мінімальної заробітної плати збільшився до 6\~700 грн., то відшкодуванню підлягає завдана позивачу моральна шкода в розмірі 2\~602\~950 грн. Представники відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у письмових відзивах, та просили суд відмовити у задоволенні позову. В судове засідання представник відповідача - Державної казначейської служби України не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. 28.11.2022 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява в якій він просив розглянути справу у відсутність представника Державної казначейської служби України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 16.05.2018р. близько 21 год. 40 хв. за місцем проживання [PERSON] , відбулася зустріч за участі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , під час якої [PERSON] вийшов з квартири та пішов до найближчого магазину з метою придбання цигарок. Під час повернення до вищевказаної квартири між [PERSON] та малознайомим йому [PERSON] відбувся конфлікт, який переріс в бійку, в ході якої [PERSON] почав тікати і вибіг на майданчик другого поверху будинку до вхідних дверей квартири. На шум боротьби близько 21 год. 50 хв. вийшов [PERSON] , який будучи озброєний ножем, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з [PERSON] наніс йому три удари ножем в життєво важливі органи, а саме: два удари в ліву бокову поверхню грудної клітки та один удар в ліву надлопаткову ділянку, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. У зв`язку з цими подіями 17.05.2018р. слідчим відділом Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області було розпочате досудове розслідування кримінального провадження №12018251010003614. 17.05.2018р. позивача [PERSON] було затримано та повідомлено йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.05.2018р. до позивача застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, починаючи з 17.05.2018 року. 04.07.2018р. прокурором Черкаської місцевої прокуратури затверджено обвинувальний акт стосовно позивача з висуненням обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, який був направлений до суду. 25.06.2019р. Соснівським районним судом м. Черкаси було ухвалено вирок, яким позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 12.11.2019р. такий вирок суду залишений без змін. Проте 01.10.2020р. Верховний Суд скасував ухвалу Черкаського апеляційного суду від 12.11.2019р. і призначив новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23.11.2020р. вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2019р. змінено в частині кваліфікації дій засудженого та призначення покарання. Позивача визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі. 11.05.2021р. Верховний Суд ухвалив постанову, якою змінив вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.06.2019р. та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 23.11.2020р., перекваліфікував дії позивача з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначив йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, звільнивши з-під варти у зв`язку з відбуттям покарання. Зазначені обставини справи підтверджуються відповідними судовими рішеннями, ухваленими судами різних інстанцій при розгляді судової справи №711/7762/18 /а.с. 24-38/. 24.05.2021р. позивач був звільнений з-під варти з Бердичівської виправної колонії №70, що підтверджується відповідною довідкою про звільнення /а.с. 39/. Позивач стверджує, що внаслідок неправильної правової кваліфікації його дій правоохоронними органами та судом він незаконно перебував під вартою та піддався необґрунтованому кримінальному переслідуванню, внаслідок чого зазнав моральної шкоди, яку необхідно компенсувати наступним чином: - за незаконне звинувачення прокуратурою та органами, що здійснюють досудове розслідування, у замаху на умисне вбивство, вчинене повторно та кримінальне переслідування за особливо тяжкою статтею Кримінального кодексу України, бездіяльність щодо виявлення обставин, що вказують на іншу кваліфікацію його дій, зокрема те, що перевищення ним меж необхідної оборони є нетяжким злочином, не надання належної правової оцінки його діям, відшкодування має складати 1\~199\~300 грн., оскільки такий період тривав 35 місяців 24 дні (з 17.05.2018р. по 11.05.2021р.); - за незаконне ув`язнення та позбавлення волі за період з 17.05.2020р. по 24.05.2021р. (12 місяців 8 днів) відшкодування має складати 821\~867 грн.; - за незаконне звинувачення у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, наслідком чого позивачу неправомірно встановлено режим відбування покарання у виправній колонії максимального рівня безпеки, в умовах суворої ізоляції, де останній змушений був виконувати встановлений режим в період з 13.12.2019р. до 24.05.2021р. (17 місяців 11 днів) 581\~783 грн. Розмір відшкодування позивач обчислював у відповідності до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шляхом множення показника розміру мінімальної заробітної плати на відповідну кількість місяців, збільшивши суму компенсації за період незаконного ув`язнення та позбавлення волі (12 місяців 8 днів) у 10 разів, а за решту місяців - у 5 разів. Оскільки позивач не отримав ніякого відшкодування від держави, то він звернувся до суду з даним позовом. Таким чином спір між сторонами виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.12.1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94) тощо. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 23 ЦК моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. За змістом ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 1 Закону №266/94 підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону №266/94 право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що стосовно позивача здійснювалось кримінальне провадження по обставинам події із завдання позивачем тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] . Підтримуючи державне обвинувачення у кримінальному провадженні прокурор вважав, що дії позивача слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України (особливо тяжкий злочин), натомість за наслідками судового розгляду кримінального провадження Верховним Судом було визначено, що з врахуванням всіх обставин події правильним є кваліфікація дій позивача за ст. 124 КК України (нетяжкий злочин). Остаточно судом касаційної інстанції було призначено позивачу міру покарання у виді двох років позбавлення волі та звільнено його з-під варти у зв`язку з повним відбуттям покарання. Оскільки фактичне тримання позивача під вартою, що обумовлено здійсненням кримінального провадження, тривало з 17.05.2018р. до 24.05.2021р., то період часу з 17.05.2020р. до 24.05.2021р. є періодом незаконного тримання позивача під вартою, оскільки він фактично перевищує строк покарання призначеного йому остаточним судовим рішенням, внаслідок чого він має право на відшкодування шкоди на підставі ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК та п. 1-1 ч. 1 ст. 2 положень Закону №266/94. Стосовно інших періодів часу, за які позивач також вимагає відшкодування моральної шкоди (17.05.2018р. по 11.05.2021р., з 13.12.2019р. по 24.05.2021р.), то в даному випадку правовою підставою таких вимог є положення ч. 6 ст. 1176 ЦК, відповідно до яких завдана шкода відшкодовується на загальних підставах. Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року у справі №306/701/20. У зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що Закон №266/94 пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону №266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17.11.2021р. у справі №522/2493/18. Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Повертаючись до питань встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди та розміру її компенсації суд звертає увагу на наступне. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч. 5, 6 ст. 4 Закону №266/94). В постанові від 20.09.2018р. у справі №686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Насамперед, йдеться про визнання критично розглянутих національним судом (крізь призму обставин справи) і достатньо аргументованих, з огляду на суть порушеного права й характер правопорушення, показань сторін достатніми доказами для прийняття рішення щодо вимог з приводу відшкодування моральної шкоди. Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою Європейського суду з прав людини, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При цьому, однак, задовольняючи вимоги щодо компенсації моральної шкоди, Європейський суд з прав людини подекуди посилається на зазнані заявниками незручності, певне розчарування та страждання в результаті встановленого порушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антоненков та інші проти України» // Офіційний вісник України. 2006. № 41. Ст. 2784), інші конкретизовані вияви немайнових втрат заявника, а іноді не вважає за потрібне чітко кваліфікувати їх вид і характер (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чуян проти України») Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності. В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що позивач фактично без належних правових підстав утримувався під вартою в період часу з 17.05.2020р. по 24.05.2021р. (правова підстава на момент тримання позивача під вартою існувала, але згодом відпала у зв`язку із ухваленням Верховним Судом постанови від 11.05.2021р.), а відтак очевидним і беззаперечним є той факт, що перебування фізичної особи під вартою понад встановлений судовим рішенням строк остаточного покарання завдає моральної шкоди у вигляді душевних страждань, який має бути відшкодований відповідною матеріальною компенсацією. Натомість, судом встановлено, що кримінальне провадження здійснювалось відносно позивача по обставинам умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. Різниця правильної правової кваліфікації дій позивача зумовлена необхідністю детального аналізу елементів суб`єктивної сторони злочину, зокрема, суб`єктивного ставлення позивача до наслідків завдання ним тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки в даному випадку заподіяння позивачем тілесних ушкоджень потерпілому характеризувалось непрямим та неконкретизованим умислом. При цьому зі змісту судових рішень, ухвалених під час розгляду кримінального провадження в рамках судової справи №712/7762/18, вбачається, що позивач визнавав свою вину в умисному нанесенні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, тобто в діянні, яке за своїми ознаками відноситься до категорії тяжких злочинів. Також суд звертає увагу, що в кінцевому результаті позивач був засуджений саме за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, але вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони. За таких обставин, твердження позивача про безпідставне здійснення кримінального переслідування його органами досудового розслідування та прокуратурою є необґрунтованими, а помилка правоохоронних органів у здійсненні належної правової кваліфікації, в даному випадку, не є беззаперечною підставою для визнання факту завдання позивачу такими діями моральної шкоди. Надаючи характеристику особисто-вольовим ознакам індивідуальності позивача, суд бере до уваги той факт, що позивач має неповну середню освіту, не одружений, не має на утриманні дітей, раніше вже притягався до кримінальної відповідальності (04.06.2004р. Соснівським районним судом м. Черкаси за ч. 1 ст. 115 КК України (умисне вбивство) на строк 10 років позбавлення волі; 15.11.2007р. Полтавським районним судом Полтавської області за ст. 391 КК України (злісна непокора вимогам адміністрації установи виконання покарань) на строк 1 рік, відповідно до ст. 71 КК України приєднано 2 роки позбавлення волі по вироку від 04.06.2004р. та кінцеве покарання у виді 5 років позбавлення волі), під час судового провадження по справі №712/7762/18 визнавав свою вину в умисному нанесенні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому і вчинив відповідне діяння, маючи непогашену судимість за особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи. Необґрунтованими виглядають доводи позивача щодо його душевних страждань за свою подальшу долю та загрозу застосування до нього покарання у виді позбавлення волі на строк понад 10 років, оскільки правова кваліфікація його діянь, обвинувачення по якій підтримував прокурор, у відповідності до положень ч. 3, 4 ст. 68 КК України передбачала можливість застосування покарання до 10 років позбавлення волі (дві третини максимального строку, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 115 КК України). Критично ставиться суд і до доводів позивача щодо погіршення ставлення до нього його оточення через наявність обвинувачення позивача у повторному вчиненні умисного вбивства. В цьому контексті слід звернути увагу, що в Україні діє презумпція невинуватості, яка передбачає що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України). Не надано стороною позивача суду й доказів на підтвердження того, що до моменту взяття під варту позивач був працевлаштований чи займався іншою оплачуваною діяльністю. Не надано стороною позивача суду й доказів щодо погіршення стану здоров`я позивача та його матері, що зумовлені стресовим станом, викликаним здійсненням кримінального провадження щодо позивача. Також не надано стороною позивача й доказів щодо умов та порядку відбування позивачем покарання, внаслідок чого суд позбавлений можливості оцінити ступень обмеження прав позивача під час відбування ним покарання у Бердичівській виправній колонії №70 у порівнянні з колоніями середнього рівня безпеки. За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо необхідності відшкодування моральної шкоди позивачу за незаконне звинувачення прокуратурою та органами, що здійснюють досудове розслідування, у замаху на умисне вбивство, бездіяльність щодо виявлення обставин, що вказують на іншу кваліфікацію його дій, відбування покарання у виправній колонії максимального рівня безпеки. При цьому суд бере до увагу що відповідні дії правоохоронних органів були зумовлені належною правовою підставою на момент їх вчинення і судом не встановлено обставин, які б свідчили про невиправданість вчинення таких дій. В той же час визначаючи розмір справедливого, розумного, належного та достатнього грошового відшкодування моральної шкоди за перебування під вартою в період часу з 17.05.2020р. по 24.05.2021р., суд виходить з того, що в даному випадку мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання держави за помилки під час здійснення кримінального провадження і, відповідно, таке відшкодування не має призводити до необґрунтованого збагачення позивача та невиправданої розтрати коштів державного бюджету. Отже, на підставі ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК та положень Закону №266/94 позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на день ухвалення судом рішення (6\~700 грн.) за кожен місяць перебування під вартою понад призначене судом остаточне покарання, що в даному випадку складає 82\~186 грн. 67 коп. [ (6\~700 грн. х 12 місяців) + (6\~700 грн. / 30 * 8 календарних днів) ] і буде належним і достатнім засобом відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу. Одночасно суд звертає увагу про необґрунтованість посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин висновків, які були викладені у постанові Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 203/3541/15-ц щодо необхідності збільшення суми компенсації відшкодування у 10 разів. В цьому контексті слід зауважити, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. Фактичні обставини спірних правовідносин у справі №203/3541/15-ц істотно відрізняються від тих, які суд встановив в межах даного судового розгляду, а їхній зміст не свідчить, що правовідносини є ідентичними. Додатково слід звернути увагу на обраний позивачем спосіб захисту щодо стягнення грошових коштів шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі №910/23967/16 вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial