Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить : 1. Визнати недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить ділову репутацію ТОВ «Аскона-Південь» інформацію, що опублікована у статті «Бездіяльність влади може призвести до кривавих сутичок у селі Довжик» та поширену відносно ТОВ «Аскона - Південь» 05.09.2018 року у газеті «20 хвилин», випуск № 34 (700) на сторінці 1 та 11 цього номеру. 2. Зобов`язати [PERSON] та Приватне підприємство «ЄВА-ІНФО» здійснити спростування поширеної інформації, що є недостовірною та порушує ділову репутацію ТОВ «Аскона-Південь», шляхом: - розміщення, не пізніше 30 (тридцяти) днів з дня набрання рішенням суду законної сили, на 1 сторінці чергового випуску газети «20 хвилин» (м. Житомир), набраного тим же шрифтом, на тому ж місці шпальт, де містився заголовок статті «Бездіяльність влади може призвести до кривавих сутичок у селі Довжик» та повідомлення про статтю з посиланням на номер сторінки, тексту наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ Інформації щодо ТОВ «АСКОНА-ПІВДЕНЬ», що містилася у статті «Бездіяльність влади може призвести до кривавих сутичок у селі Довжик», опублікованої в газеті «20 хвилин» № 34 (700) за 05.09.2018 року (с.11)»; - розміщення, не пізніше 30 (тридцяти) днів з дня набрання рішення суду законної сили, на 11 сторінці чергового випуску газети «20 хвилин» (м. Житомир), набраного тим же шрифтом, на тому ж місці шпальт, де містилася стаття «Бездіяльність влади може призвести до кривавих сутичок у селі Довжик» тексту наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ: Відомості, що містяться у статті «Бездіяльність влади може призвести до кривавих сутичок у селі Довжик», опублікованої в газеті «20 хвилин» № 34 (700) за 05.09.2018 року на сторінці 11 номера (автор [PERSON] ) про те, що ТОВ «Аскона-Південь»: - здійснювало вирубку лісу для розширення виробництва, що призвело до забруднення навколишнього середовища та найближчих до заводу населених пунктів; - у ході діяльності заводу відбувалося хімічне забруднення навколишнього середовища та найближчих до заводу населених пунктів; робота підприємства викликає запилення та виникнення підвищеного шуму; - підприємство є учасником афер із земельними ділянками ; його дії разом із владою є злочинними; - підприємство надає хабарі поліції, прокуратурі та посадовцям, а також здійснює оплату тітушок; - підприємство здійснює незаконне будівництво на території заводу - є такими, що не відповідають дійсності (є недостовірними).» 3. Витрати пов`язані зі спростуванням відомостей покласти на Відповідачів. 4. Судовий збір стягнути з Відповідачів на користь Позивача. В обґрунтування вимог зазначено, що 05 вересня 2018 року у друкованому засобі масової інформації - в газеті «20 хвилин випуск № 34 (700), на шпальтах одинадцятої сторінки було надруковано статтю під заголовком «Бездіяльність влади може призвести до кривавих сутичок у селі Довжик» . Анонс Статті під зазначеним заголовком було опубліковано на першій (титульній) сторінці випуску газети. Автором Статті є громадянин [PERSON] . Відповідно до інформації, що міститься на останній сторінці номеру газети, її видавником є юридична особа - ПП «ЄВА-1НФО». Зміст зазначеної статті зводиться до вчинення нібито протиправних дій з боку ТОВ «Аскона-Південь» з приводу розміщення та діяльності власного заводу з виробництва будівельних матеріалів у с. Довжик Житомирського району Житомирської області. ТОВ «Аскона-Південь» стверджує, що опублікована стаття, щодо їх підприємства є вкрай негативною, інформація що викладена в ній є перекрученою та спотвореною у повному обсязі, тобто є недостовірною; її поширення ганьбить ділову репутацію ТОВ «Аскона-Південь», з приводу чого позивач вимагає, щоб вищезазначена інформація була спростована у такий точно спосіб, яким була поширена. Ухвалою від 26.11.2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. 13 грудня 2018 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, зі змісту якої вбачається, що відповідач позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі з огляду на наступне: позивачем вирвано з контексту статті деякі тези, а подекуди взагалі наведена його власна думка, також відповідач зазначає, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.02.2017 р. за Товариством з обмеженою відповідальністю «Аскона-Південь» зареєстровано право користування (найму (оренди)) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами, що належать Товариству з додатковою відповідальністю «Житомирський дослідно-експериментальний завод нестандартного устаткування», а саме комплексом загальною площею 4322,5 кв. м; також між ДП «Житомирське ЛГ» та ТДВ «Житомирський ДЕЗНУ» було укладено Договір про\~встановлення земельного\~сервітуту від\~29.11.2016\~року (а.с.\~69-70,\~т .1). В подальшому на поверхні земельній ділянки лісового фонду (кадастровий номер 1822083200:05:000:0846) в межах земельного сервітуту було влаштовано бетонну стяжку, огорожу та змонтувало навіс для зберігання продукції; з технічного паспорту на виробничий комплекс [ADDRESS] (інвентарна справа № 571) (а.с\~71-73,\~т.\~1) та відомостей з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно (а.с.\~65-68,\~т.1) вбачається, що на земельній ділянки\~лісового фонду\~було побудовано\~складові об`єкту\~нерухомого майна реєстраційний номер 48898218220 зокрема: вимощення І, вимощення II, огорожу 1, ворота 3, навісу Н; під час забудови земельного сервітуту було незаконно вирубано ліс.\~Постановою про\~накладення адміністративного\~стягнення від\~09\~липня 20_\~року №\~6 в.о. директора Житомирської філії ТОВ «Аскона-Південь» [PERSON] визнано винним в незаконній порубки\~лісу (ст. 65 КУпАП), а заподіяну шкоду лісовому господарству в розмірі 82583,48 грн. відшкодувало ТОВ «Аскона-Південь» (а.с. 74, т.1), тому дані що містяться в публікації (дослівно\~з публікації\~мовою оригіналу) «Приблизно з 2014-2015 рр. почали будуватися нове виробництво на території колишнього заводу нестандартного устаткування на в`їзді в село Довжик. Згодом з`ясувалося, що це виробництво будівельних сумішей та пінопласту. Території не вистачало, тому навколо почали вирубувати ліс...» відповідач вважає достовірною. Щодо тексту статті (дослівно з публікації мовою оригіналу): «Пізніше в 2017 році після запуску лінії по виробництву пінопласту завод став більш інтенсивно працювати, і додалися фактори пилу, якогось хімічного забруднення ... шум вночі» відповідач зазначає, що не давав власної оцінки забруднюючим факторам, а тільки їх перерахував, а також що перераховані виробничі фактори об`єктивно супроводжують господарську діяльність промислових підприємств і позивач не є виключенням. Надані позивачем документи до позовної заяви підтверджують вище наведену інформацію, а саме Дозвіл №18220832201-246 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, Протокол №683-702 дослідження повітря населених місць від 05 вересня 2018р., Протокол №48 проведення дослідження шумового навантаження та інфразвуку від 05 вересня 2018р. Також вказав, що текст статті «-Позивач є учасником «афери з лісовою ділянкою»; «Дії підприємства, разом з владою є злочинними»; «- підприємство надає «хабари поліції, прокуратурі та посадовцям», а також здійснює «оплату тітушок»; «- підприємство здійснює незаконне будівництво на території заводу; громадських слухання у 2016 та 2017 році щодо врахування громадських інтересів у проекті містобудівної документації у передбаченому законом порядку не проводилися тощо.» вирвано з контексту статті та фактично є оціночним судженням своєї діяльності позивачем, а тому не може бути як підтверджено так і спростовано відповідачем. Представник позивача направив на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив розглянути справу за наявними матеріалами. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] , направив на адресу суду 27.09.2021 року заяву з якої вбачається, що позовні вимоги відповідач не визнає з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та просив розгляд справи проводити без їх участі. Представник відповідача ПП «Єва-Інфо» - Гуртовенко Р.М. в судове засідання не з`явився про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та зібрані сторонами докази, суд дійшов такого висновку. 05 вересня 2018 року у друкованому засобі масової інформації - в газеті «20 хвилин випуск № 34 (700), на шпальтах одинадцятої сторінки було надруковано статтю під заголовком «Бездіяльність влади може призвести до кривавих сутичок у селі Довжик» . Анонс Статті під зазначеним заголовком було опубліковано на першій (титульній) сторінці випуску газети. Автором Статті є громадянин [PERSON] . Відповідно до інформації, що міститься на останній сторінці номеру газети, її видавником є юридична особа - ПП «ЄВА-1НФО». Частиною 1 ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Там же зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до статті 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту належать, наприклад, спростування недостовірної інформації (стаття 277 Цивільного кодексу України). Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Частиною 4 статті 32 Конституції України гарантовано кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Інформація, тобто документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі, є видом нематеріальних благ, щодо якого можуть виникати цивільні права і відносини. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. За нормами ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Відповідно до ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Згідно зі статтею 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Як зазначено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1), беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до п. 4 Постанови ВСУ № 1 чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вбачається, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. \~ \~ \~ \~ У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. В ч. 5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року № 1 роз`яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Крім того, в пункті 15 постанови ВСУ № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: 1)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У абзаці 2 пункту 5 Інформаційного листа "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію" №01-8/184 від 28.03.2007 Вищий господарський суд України роз`яснив, що діловою репутацією юридичної особи є престиж її фірмового (комерційного) найменування, торгових марок та інших належних їй нематеріальних активів серед споживачів її товарів і послуг. Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Зазначені дії завдають майнової та моральної шкоди суб`єктам господарювання, а тому ця шкода за відповідними позовами потерпілих осіб підлягає відшкодуванню за правилами статей 1166 та 1167 Цивільного кодексу України. Основні правила щодо ведення інформаційної діяльності, тобто одержання, використання, поширення та зберігання інформації і захисту прав суб`єктів інформаційних відносин містяться у статтях 32 і 34 Конституції України, а також у Цивільному кодексі України та Законі України "Про інформацію". Згідно зі статтею 1 Закону України "Про інформацію", приписи якої кореспондуються з частиною 1 статті 200 Цивільного кодексу України, під інформацією розуміються будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом розуміється - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про інформацію"до основних принципів інформаційних відносин відноситься достовірність і повнота інформації. \~ \~ \~ \~ Статтею 4 Закону України "Про інформацію" встановлено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація. Як визначено статтею 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. \~ \~ \~ \~Частиною 1 статті 7 України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. \~ \~ \~ \~ Згідно з частиною 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. \~ \~ \~ \~За положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. \~ \~ \~ \~ Разом з тим, відповідно до ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За приписами ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Так, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Отже, для вирішення спору та прийняття правильного рішення необхідно встановити:- чи мало місце поширення відповідачем інформації; - чи стосувалася поширена інформація позивача; - чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, що не відповідає дійсності; - чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача. У зв`язку з викладеним, суд також враховує, що Відповідачами не заперечуються обставини, щодо поширення наведеної інформації 05 вересня 2018 року у друкованому засобі масової інформації - в газеті «20 хвилин випуск № 34 (700). При цьому, оскільки спірна інформація була розміщена відповідачем в газеті «20 хвилин, суд доходить висновку, що така інформація отримала форму поширення невизначеному колу осіб. Отже, зважаючи на вищенаведені приписи, одним з основних питань, які підлягають вирішенню у справах про захист честі, гідності та ділової репутації, є оцінка інформації, поширенням якої Позивач обґрунтовує свою позицію. В даному випадку необхідно виходити з того, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року) Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.03.2019 у справі № 918/233/18. Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Як вбачається зі статті «Бездіяльність влади\~може призвести\~до кривавих\~сутичок у\~селі Довжик»\~ зокрема з аналізу мовних висловлювань у сукупності, що означена інформація виражає ставлення автора статті до подій які відбуваються з приводу ситуації із виробництва пінопласту та будівельних сумішей ТОВ «Аскона Південь». В анонсі до статті автор зазначає «деякі думки», тобто інформація в статті є фактично оціночною думкою респондента, яка за своєю суттю не є стверджувальною інформацією. Аналізуючи спірну інформацію викладену у статті, суд зазначає, що означена інформація за своїм змістом не містить жодних дат, місць, конкретних подій, тобто жодного фактажу, за наявності якого означена інформація могла би бути перевірена доказами. Фрази, спростування яких вимагає позивач, на переконання суду, викладені у вигляді суб`єктивної оцінки ситуації, що склалася. У статті автор висловлює суб`єктивні думки, критичні судження. У фразах використовуються відповідні мовні конструкції « на думку, припустимо», притаманні оціночним судженням. \~ \~ \~ \~ Позивачем не\~доведено факт порушеного права позивача, причинно-наслідковий зв`язок та негативні наслідки, які можуть настати або настали внаслідок поширення неправдивої інформації, не доведено що внаслідок поширення інформації позивач зазнав збитків, зокрема у позивача знизилась кількість продажу вироблених товарів, позивач вимушений знизити вартість товару чи інше. Крім того: - згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.02.2017 р. за Товариством з обмеженою відповідальністю «Аскона-Південь» зареєстровано право користування (найму (оренди)) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами, що належать Товариству з додатковою відповідальністю «Житомирський дослідно-експериментальний завод нестандартного устаткування», а саме комплексом загальною площею 4322,5 кв. м; - з технічного паспорту на виробничий комплекс №12 вул. Нескорених село Довжик (інвентарна справа № 571) (а.с\~71-73,\~т.\~1) та відомостей з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно (а.с.\~65-68,\~т.1) вбачається, що на земельній ділянки\~лісового фонду\~було побудовано\~складові об`єкту\~нерухомого майна реєстраційний номер 48898218220 зокрема: вимощення І, вимощення II, огорожу 1, ворота 3, навісу Н; -\~Постановою про\~накладення адміністративного\~стягнення від\~09\~липня 2020\~року №\~6 в.о. директора Житомирської філії ТОВ «Аскона-Південь» [PERSON] визнано винним в незаконній порубки\~лісу (ст. 65 КУпАП), а заподіяну шкоду лісовому господарству в розмірі 82583,48 грн. відшкодувало ТОВ «Аскона-Південь» (а.с. 74, т.1). За таких обставин , дані що містяться в статті, а саме « території не вистачало, тому навколо почали вирубувати ліс...», суд вважає достовірною інформацією. Автор статті не давав власної оцінки забруднюючим факторам, а лише їх перераховує, а саме «після запуску лінії по виробництву пінопласту завод став більш інтенсивно працювати, і додалися фактори пилу, якогось хімічного забруднення ... шум вночі» , що вказує на здійснення господарської діяльності товариством, та не заперечувалось останнім шляхом надання відповідних дозволів а саме Дозвіл №18220832201-246 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, Протокол №683-702 дослідження повітря населених місць від 05 вересня 2018р., Протокол №48 проведення дослідження шумового навантаження та інфразвуку від 05 вересня 2018р. Решта висловів «Дії підприємства, разом з владою є злочинними»; «- підприємство надає «хабарі поліції, прокуратурі та посадовцям», а також здійснює «оплату ті тушок» фактично є оціночним судженням , а тому не може бути як підтверджено так і спростовано відповідачем. Поряд\~із тим,\~при здійсненні\~судочинства суди\~застосовують Конвенцію\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод (надалі\~-\~Конвенція)\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). Стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тушалп проти Туреччини» (Tusalp v. Turkey) від 21.02.2012 Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» (Bodrohic and Vujic v. Serbia) від 23.06.2009 вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. Зокрема, суд приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 08.17.1986 у справі Лінгенса (12/1984/84/131), у якому суд зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 25.03.2005 у справі "Українська Прес-Група" проти України", у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, § 46). Суд надаючи загальну оцінку викладених у статті фраз, дійшов висновку, що висвітлена у статті інформація є оціночними судженнями. У даному випадку є безпідставним додатково окремо аналізувати та досліджувати кожну фразу у статті, спростування якої вимагає позивач, оскільки такі фрази за своєю суттю враховуючи всю статтю за своїм змістом є оціночним судженням. При цьому, жодних доказів завдання шкоди відповідним особистим немайновим благам позивача або наявності перешкод у позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право внаслідок поширення відповідачами інформації, позивачем не надано. Таким чином, наведені у вказані статті цитати, можливо і некоректно сформульовані - із надмірним та часом недоречним використанням гіпербол та алегорій, однак їх неможливо визнати такими, що містять недостовірну інформацію, оскільки фактично дані цитати є переважно оціночними та базуються на інформації, яка знаходиться у відкритому доступі. Крім того, в цілому відомості (дані), з приводу яких виник спір, не являють собою негативної та такої, що принижує репутацію Позивача, інформації, а Позивачем не доведено порушення його прав у зв`язку з поширенням оспорюваної інформації у вигляді негативного впливу такої інформації на його ділову репутацію, в тому числі через зниження його ділової активності у сфері його діяльності тощо. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). За наведених у сукупності обставин, оскільки Позивачем не доведено наявності юридичного складу правопорушення, слід дійти висновку, що вимоги позивача про визнання недостовірною інформації, поширеної відповідачем [PERSON] , приватним підприємством «Єва-Інфо» є необґрунтованими, оскільки дана інформація несе характер оціночних суджень, у зв`язку із чим у задоволенню позову у даній частині вимог слід відмовити. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність у статті «Бездіяльність влади може призвести до кривавих сутичок у селі Довжик», висловів, на які посилається Товариство з обмеженою відповідальністю «Аскона Південь», що містять недостовірну (неправдиву) інформацію, що шкодить діловій репутації Позивача, в той час як задоволення вимоги про спростування недостовірної інформації є похідною вимогою від визнання недостовірною інформації, а відтак суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. За таких обставин, суд визнає заявлені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскона Південь» до [PERSON] ,\~Приватного підприємства\~«Єва-Інфо» про захист ділової репутації, визнання інформації, яка викладена в оскаржувані статті недостовірною та її спростування, необґрунтованими, відповідно задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Outcome: dismissed