Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначивши, що 20.09.2013 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Яготинського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 145. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя у них не склалося, оскільки сторони перестали розуміти одне одного, ведуть різні бюджети, шлюбні відносини не підтримують, разом не проживають. Збереження сім`ї стало неможливим, шлюб носить формальний характер та подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Після фактичного припинення шлюбних відносин неповнолітні діти залишилися проживати разом з позивачем та за домоленістю з відповідачкою після розірвання шлюбу вони також залишаться проживати разом з ним. Представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи у відсутність сторонни позивача, позовні вимоги підтримують. Від відповідача до суду подано заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги визнає. За домовленістю з чоловіком після розірвання шлюбу діти залишаються проживати разом з батьком. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову в судовому засіданні суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази у справі суд встановив. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого 20.09.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Яготинського районного управління юстиції у Київській області, 20.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 145. Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу - [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . За свідоцтвами про народження від 26.11.2013 року, 25.01.2017 року батьком [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , а матірью є [PERSON] . Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Вiдповiдно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що збереження шлюбу між сторонами суперечить iнтересам позивача, оскiльки він не згоден перебувати в подальшому у шлюбі з відповідачем, тобто на дачний час не існує його вільної згоди на шлюб та позов визнано відповідачем. В такому випадку відновлення сім`ї неможливе, а тому даний шлюб підлягає розірванню, оскільки примушуванням до шлюбу заборонено законодавством. Відповідно до ч. 2, 8, 8 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8, ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Водночас у постанові від 15.01.2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Враховуючи, що сторонами не надано доказів наявності спору між батьками щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`явили, суд його не вирішував, а тому дітей слід залишити проживати з позивачем. Вирішення судом питання залишення місця проживання дітей з батьком не позбавляє сторони звернутися до суду з позовом щодо визначення місця проживання дітей.

Outcome: approved