Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивачі 06 вересня 2021 року звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просили усунути перешкоди для позивачів у користуванні кімнатою [ADDRESS] шляхом вселення. Позов мотивований тим, що в 2015 році позивачі були вимушені покинути своє постійне місце проживання (м. Авдіївка Донецької області) та переїхати в м. Дніпро, отримали статус внутрішньо переміщених осіб. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб позивач та її сім`я не мають будь-якого іншого житла, розташованого в інших регіонах, ніж розташованих на лініях зіткнення у Донецькій і Луганській областях, де постійно ведуться бойові дії з 2014 року і по теперішній час. Згідно проекту «Забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб в Дніпропетровській області», який реалізовувався БО «БФ «Допомога Дніпра»» було відремонтовано та обладнано 15 об`єктів у 7 містах Дніпропетровської області, що знаходяться у державній та комунальній власності для забезпечення внутрішньо переміщених осіб належними житловими умовами. 01 вересня 2016 року [PERSON] та її сім`я як ВПО на підставі договору про надання/отримання послуг № 80/ІІІ від 01 вересня 2016 року були поселені до кімнати № 104 житловою площею 21,04 кв.м. гуртожитку Державного професійно-технічного навчального закладу «Дніпровський центр професійно-технічної освіти» за адресою: [ADDRESS] . Даний договір діяв до 01 вересня 2017 року. Відповідно до договору № 80/ІІІ від 01 вересня 2016 року сім`я [PERSON] отримала в порядку та на умовах, визначених договором, послуги з тимчасового проживання (розміщення) в кім. № 104, житловою площею 21,04 кв.м. Фактичне вселення позивачів у гуртожиток відбулось лише 02 січня 2018 року у зв`язку з відсутністю доступу до кімнати. [PERSON] був нарахований борг за комунальні послуги, хоча позивачі у гуртожитку не проживали та не могли користуватись кім. № [NUMBER] через відсутність дозволу адміністрації Центру. 30 січня 2018 року був укладений договір найму житла № 153, який діяв до 30 серпня 2019 року. У період з 30 серпня 2018 року по 11 січня 2020 року не був укладений договір найму жила з відповідачем. 11 січня 2020 року був укладений договір № 3-111 строком на 9 місяців. Починаючи з 11 січня 2020 року Центр відмовився підписувати з [PERSON] договір надання/отримання послуг, тобто були відсутні договірні відносини, оскільки відповідний договір не укладався. В період з вересня 2016 року по грудень 2018 року [PERSON] та її сім`я не проживали в гуртожитку Центру через відсутність доступу до кімнати, а вимушені були проживати за адресою: [ADDRESS] . З 30 серпня 2018 року по 11 січня 2020 року не був укладений договір з позивачами з вини відповідача, а також з 11 вересня 2020 року по теперішній час договір не укладений. Починаючи з 2016 по 2021 рр. [PERSON] сплачено 28\~537,14 грн. Починаючи з січня 2017 року відповідач неодноразово безпідставно збільшував оплату за проживання в гуртожитку без додаткової угоди. [PERSON] звернулась до Центру з проханням укладення нового договору щодо проживання в гуртожитку. На своє прохання [PERSON] отримала відповідь, у якій Центр відмовив у видачі нового договору у зв`язку з наявною заборгованістю за спожиті послуги за проживання, яка складає 20\~154,85 грн. У подальшому позивачі неодноразово звертались до відповідача про укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, однак відповіді не отримали. 16 квітня 2021 року Центр видав наказ № 141 про виселення позивачів у зв`язку з заборгованістю за спожиті послуги та закінчення дії останнього договору. 15 липня 2021 року Центр, користуючись тимчасовою відсутністю позивачів, опечатав кім. № 224. До теперішнього часу сім`я [PERSON] не має доступу до своєї кімнати. У кімнаті залишились особисті речі позивачів. 15 липня 2021 року Центр видав наказ № 277, у якому заборонив позивачам вхід та знаходження на території гуртожитку. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Представник відповідача у відзиві на позов просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що учнівський гуртожиток за адресою: [ADDRESS] входить до складу державного освітнього закладу, майно якого належить державі в особі Міністерства освіти та науки України. Даний гуртожиток не внесено до переліку житла для тимчасового розміщення та проживання ВПО. Благодійний фонд «Допомога Дніпра» не звертався до відповідача з клопотанням про розгляд питання щодо можливості тимчасового розміщення на території учнівського гуртожитку ВПО. [PERSON] уклала договір з відповідачем № 80/ІІІ від 01 вересня 2016 року, який діяв з моменту підписання, тобто [PERSON] почала отримувати платні послуги 01 вересня 2016 року. 01 вересня 2016 року видано наказ № 346а про заселення [PERSON] та членів її сім`ї до учнівського гуртожитку у кім. № 104. [PERSON] вносила плату за послуги з проживання протягом 2017 року, а отже приймала послуги, погоджувалась з їх вартістю та не заперечувала борг. Окрім того, [PERSON] особисто підтвердила факт проживання в гуртожитку до 02 січня 2018 року, адже написала заяву про переселення на ІІ поверх гуртожитку у зв`язку з погіршенням відносин з мешканцями з 30 січня 2018 року. 11 січня 2018 року [PERSON] отримала попередження про недопущення порушень правил внутрішнього розпорядку гуртожитку та виселення за наступне порушення правил. 30 січня 2018 року укладено договір найму житла № 153 між відповідачем та [PERSON] строком на 1 рік. 30 січня 2018 року видано наказ № 211 про заселення до гуртожитку [PERSON] 24 грудня 2019 року [PERSON] отримав повідомлення щодо підписання договору на новий термін. Однак ні [PERSON] , ні [PERSON] не уклали договір на новий термін, продовжуючи проживати в гуртожитку. 11 січня 2020 року з родиною [PERSON] укладено договір про надання послуг з тимчасового проживання № 3-ІІІ, в якому встановлено вартість послуг. Договір укладено строком на 9 місяців. 01 жовтня 2020 року строк дії договору сплив, проте позивачі відмовились залишити гуртожиток. Позивачі неодноразово попереджались про необхідність виселення. 16 квітня 2021 року видано наказ про виселення позивачів з гуртожитку. На даний час позивачі не перебувають у трудових відносинах з відповідачем, не здобувають освіту у відповідача, не мають погодження на поселення, не мають правових підстав для продовження проживання в гуртожитку, не мають ордеру на поселення в гуртожиток. У відповіді на відзив позивачі просили позов задовольнити, посилаючись на те, що укладаючи договір про надання/отримання послуг № 80/ІІІ від 01 вересня 2016 року з [PERSON] , Центр підтвердив повне забезпечення місцями учнів Центру та надання у тимчасове користування позивачем кім. № 104 в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] як для ВПО. Саме Центр не дотримався правил вселення позивачів у гуртожиток. Отже, адміністрація Центру безпідставно виселила позивачів з займаної кімнати. У судовому засіданні 04 лютого 2022 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. У судове\~засідання позивач\~ [PERSON] \~не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила. У судове\~засідання позивач\~ [PERSON] \~не з`явилась, письмово просила розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] адвокат Монатко Д.С. письмово просив розглядати справу у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до листа Міністерства освіти і науки України від 19 травня 2015 року № 1/11-7008 учнівський гуртожиток Державного професійно-технічного навчального закладу «Дніпровський центр професійно-технічної освіти», який відремонтовано за рахунок гранту, наданого Представництвом Європейського Союзу в Україні, має цільове призначення для проживання учнів на час навчання, а також може використовуватись для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб на умовах повного забезпечення місцями учнів Центру (а.с. 120-121). Згідно даних довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] переміщені з тимчасово окупованої території (м. Авдіївка Донецької області), контактна адреса визначена: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с. 10-12). 01 вересня 2016 року між ДПТНЗ «Дніпровський центр професійно-технічної освіти» та [PERSON] укладено договір про надання/отримання послуг № 80/ІІІ, за умовами якого [PERSON] отримала послуги з тимчасового проживання (розміщення) в приміщенні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 21,04 кв.м. Даний договір діяв до 01 вересня 2017 року (а.с. 13-15). 01 вересня 2016 року ДПТНЗ «Дніпровський центр професійно-технічної освіти» видано наказ № 346а про заселення в гуртожиток [PERSON] на тимчасове проживання в приміщенні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на 1-му поверсі, кімната № [NUMBER] має житлову площу 21,04 кв.м. (3 особи) з 01 вересня 2016 року на термін до одного року (а.с. 100). 30 січня 2018 року між ДПТНЗ «Дніпровський центр професійно-технічної освіти» та [PERSON] був укладений договір найму житла № 153, який діяв до 30 серпня 2019 року (а.с. 92-93). Наказом ДПТНЗ «Дніпровський центр професійно-технічної освіти» від 30 січня 2018 року № 211 заселено в гуртожиток [PERSON] на тимчасове проживання в приміщенні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має житлову площу 24,75 кв.м. (3 особи) з 30 січня 2018 року на термін до одного року (а.с. 119). 11\~січня 2020\~року між ДПТНЗ «Дніпровський центр професійно-технічної освіти» та [PERSON] був укладений договір № 3-111 строком на 9 місяців (а.с. 20-22). Наказом ДПТНЗ «Дніпровський центр професійно-технічної освіти» від 11 січня 2020 року № 6 надано місце для проживання [PERSON] та членам її родини [PERSON] , [PERSON] в учнівському гуртожитку Центру, розташованому за адресою: [ADDRESS] та надано житлову кімнату № [NUMBER] , котра знаходиться на ІІ-му поверсі гуртожитку та має житлову площу 24,75 кв.м. (а.с. 117). Позивачі неодноразово попереджались про необхідність виселення (а.с. 135-136). Наказом ДПТНЗ «Дніпровський центр професійно-технічної освіти» від 15 липня 2021 року № 227, у зв`язку із систематичним невиконанням обов`язків наймача, зокрема в частині оплати послуг з тимчасового проживання, закінченням терміну дії Договору про надання послуг з тимчасового проживання (договір № 3-ІІІ від 11.01.2020р., закінчився 11.09.2020р.), а також враховуючи те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мають медичних довідок, мають заборгованість за спожиті послуги в розмірі 26\~500,77 грн., припинено самовільне перебування в приміщенні гуртожитку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 95). Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно статей\~127,\~128 ЖК УРСР, жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно частини першої статті 627 ЦК України Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно зі статтею 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Статтею 770 ЦК України визначено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Відповідно до статті 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Згідно із статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у відповідних редакціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, довідка є документом, яка посвідчує статус переміщеної особи, надає їй право на соціальні гарантії, містить інформацію про місце проживання особи. Проте ця довідка сама по собі не встановлює права на проживання за зазначеною адресою, а фактичне проживання не утворює права користування. Відповідно до пункту 6 частини восьмої статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, за умови оплати зазначеними особами відповідно до законодавства вартості житлово-комунальних послуг. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Права позивачів не підлягають захисту на підставі статті 47 Конституції України, пункту 1 статті 8 Конвенції, оскільки хоч і існують триваючі зв`язки позивачів з конкретним місцем проживання в гуртожитку, однак позову про виселення позивачів відповідач до суду не пред`являв, позивачі протягом тривалого часу не здійснювали оплату послуг за проживання; строк дії договору, який давав позивачам право на користування кімнатою у гуртожитку, як тимчасовим житлом, закінчився. Виходячи з умов, укладених між сторонами договорів, для позивачів будь-яких інших прав на приміщення, крім права користуватися приміщенням, наданим для тимчасового проживання, протягом визначених цими договорами періодами, не виникло. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що у позивачів не виникло право користування приміщенням і в силу положень ЖК УРСР, суд доходить до висновку про відсутність підстав для усунення перешкод для позивачів у користуванні кімнатою [ADDRESS] шляхом вселення, з огляду на відсутність правомірності вимог та без доведення будь-яких порушень їхніх прав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому судові витрати позивачам не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed