Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про застосування наслідків нікчемного правочину, а саме застосувати наслідки недійсності правочину, укладеного у формі розписки від 05 лютого 2019 року, шляхом стягнення з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США.; стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) З відсотки річних у сумі 136 (сто тридцять шість) доларів США 57 центів; стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Свої вимоги мотивувала тим, що постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2021 року по справі № 756/1027/20 було скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2021р. та ухвалено нове, визнано недійсним правочин від 05.02.2019 року, укладений у формі розписки [PERSON] про отримання 1500 доларів США у якості забезпечення виконання п.6.7 договору купівлі- продажу квартири. Київським апеляційним судом встановлено, що 05 лютого 2019 року між продавцями [PERSON] та [PERSON] та покупцем [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Косенко М.О. Відповідно до пункту 6.1 договору зміна умов цього договору, його розірвання або припинення можливі лише за письмовою угодою сторін. Усі доповнення та зміни до цього договору повинні бути укладені сторонами у письмовій формі та нотаріально посвідчені (пункт 6.2 договору). Пунктом 6.7 договору встановлено, що продавці зобов`язуються передати квартиру покупцю, виселитися з усіма особами, що проживають разом з ними, знятися з реєстраційного обліку разом з усіма зареєстрованими в квартирі особами не пізніше 12 лютого 2019 року включно. Обов`язок продавців передати квартиру покупцю вважається виконаним в момент передачі ключів від квартири. 05 лютого 2019 року [PERSON] власноруч складено розписку такого змісту «Розписка. Я, [PERSON] , отримала від [PERSON] , грошові кошти у розмірі одна тисяча п`ятсот доларів (1 500 $) у якості забезпечення виконання зобов`язання, передбаченого п. 6.7 договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , а саме звільнення та передачі ключів від останньої у строк до 12 лютого 2019 року. У випадку нездійснення [PERSON] дій, передбачених вище, грошові кошти залишаються у власності [PERSON] 05.02.2019». Укладений між продавцями: [PERSON] та [PERSON] , та покупцем [PERSON] договір купівлі-продажу за своїм змістом договір є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його власність іншій стороні. Розписка, яка складена [PERSON] власноруч, за своїм змістом доповнює пункт 6.7 договору купівлі-продажу, яким передбачено кінцеву дату передачі квартири покупцю, умовою про забезпечення виконання зобов`язання шляхом передачі [PERSON] покупцю [PERSON] грошових коштів у розмірі 1 500 доларів США, які у випадку порушення продавцем [PERSON] пункту 6.7 договору мали залишитися у власності [PERSON] . Судом встановлено, що спірну розписку [PERSON] та [PERSON] не підписували та відповідно, істотні умови цього договору у формі розписки не погоджували. Оскільки доповнення до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири у вигляді розписки були укладені [PERSON] , без згоди [PERSON] , викладеної у письмовій формі, - це є підставою для визнання недійсним правочину від 05 лютого 2019 року, укладеного у формі розписки [PERSON] про отримання 1500 доларів США у якості забезпечення виконання п.6.7 договору купівлі - продажу квартири. Таким чином правочин у формі розписки від 05.02.2019 року судом було визнано недійсним, тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу отримані від позивача 1500 доларів США. Окрім того відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача 3% річних за користування грошовими коштами позивача за період з 05.02.2019р. по 17.02.2022р. в розмірі 136,57 доларів США. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечив, надавши відзив, відповідно до якого просив суд в задоволенні позовних вимог задовольнити, посилаючись на те, що оскільки Постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року у справі №756/1027/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання правочину недійсним, було визнано недійсним правочин від 05 лютого 2019 року оспорюваний правочин є нікчемним і все одержане на його підставі підлягає поверненню. З огляду на матеріали справи позивач набула право на звернення до суду з даним позовом, саме з моменту передання грошових коштів за розпискою, а саме 05.02.2019 року проте звернувшись 17.02.2022 року пропустила строк позовної давності. Позивач дізнався про порушення свого цивільного права в день укладення спірного правочину 05.02.2019року, а звернувся до суду лише 17.02.2022р., тобто після спливу строку позовної давності. Третя особа в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час повідомлявся належним чином до судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2021 року по справі № 756/1027/20 було скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2021р. та ухвалено нове, визнано недійсним правочин від 05.02.2019 року, укладений у формі розписки [PERSON] про отримання 1500 доларів США у якості забезпечення виконання п.6.7 договору купівлі- продажу квартири. Постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2021 року встановлено, що щодо вимоги про повернення відповідачем на користь позивача та третьої особи грошей у сумі 1 500 доларів США, апеляційний суд враховує таке. У частинах першій, п`ятій статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Зі змісту спірної розписки вбачається, що грошові кошти у сумі 1500 доларів США відповідач отримала від третьої особи. Однак вимоги про застосування наслідків недійсності договору, укладеного у формі розписки третьою особою не заявлено, а, враховуючи принцип диспозитивності, апеляційний суд не може з власної ініціативи з вирішувати, чи порушені права третьої особи. У зв`язку з викладеним, підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 1 500 доларів США отриманих відповідачем від третьої особи, - відсутні. Згідно з вимогами ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Крім того, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Верховний суд у свої Постанові від 14.03.2018 у справі №464/5089/15, наголошує, що тлумачення чч.І і 5 ст.261 ЦК свідчить про необхідність розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. У постанові ВС від 20.05.2020 у справі №367/836/18 сказано, з якого моменту слід відраховувати початок перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину. «Апеляційний суд, дійшовши висновку про нікчемність укладеного між сторонами попереднього договору, ураховуючи вказані норми матеріального права, належним чином . цінивши докази, подані сторонами, правильно вважав, що перебіг позовної давності за вимогами про повернення отриманих відповідачем коштів за цим правочином розпочався моменту, коли покупець передав, а продавець прийняв гроші . Аналогічний по суті висновок зроблений у постановах ВС від 21.06.2018 у справі №333/2051/16-ц, від 18.03.2020 у справі №755/612/16-ц. Відтак з огляду на вище наведене слід констатувати наступні факти, що підтверджують пропуск позовної давності позивачем та які мають наслідком відмову у позові на підставі п. 4 ст. 267 ЦК України: Позивач дізнався про порушення свого цивільного права в день укладення спірного правочину - 05.02.2019 року. Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 17.02.2022 року, про що свідчить штамп суду на позовній заяві, тобто після спливу строку позовної давності. Відповідно до ч 1-3,5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пункту 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог належними і допустимими доказами та необхідність відмовити в позові.

Outcome: dismissed