Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про визнання права власності, в якій просить визнати за [PERSON] право власності на ј частку в Ѕ частині житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та визнати за [PERSON] право власності на ј частку земельної ділянки з кадастровим номером: 5310200000:50:028:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Стислий виклад позиції позивача. [INFO] померла [PERSON] ,яка є рідною матір`ю позивача [PERSON] та на теперішній час позивач зі своїм рідним братом [PERSON] є її єдиними спадкоємцями за законом першої черги. Після її смерті залишилось спадкове майно - її невиділена частка в Ѕ частині житлового будинку та її невиділена частка в земельній ділянці під цим будинком, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказане спадкове майно належить на праві спільної власності померлій матері позивача, її рідному брату [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. 25.07.2022 р. після звернення [PERSON] до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Скрит Ліни Георгіївни, як спадкоємця за законом після матері [PERSON] , нею була отримана письмова відмова нотаріуса від 25.07.2022 р.№110/02-14 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із неможливістю встановлення часток об`єктів нерухомого майна, що перейшли у спадок. Стислий виклад позиції відповідачів та третіх осіб: Відповідачі [PERSON] та [PERSON] будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце засідання до суду не з`явились, направили до суду заяви в яких позовні вимоги [PERSON] визнали в повному обсязі та просили справу розглядати за їх відсутності. Третя особа Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Скрит Ліна Георгіївна про визнання права власності будучи належним чином повідомленою до суду не з`явилась та направила заяву про розгляд справи за її відсутності. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.11.2020 р., свідоцтвом про народження [PERSON] від 10.09.1974 р. (а.с.4) Відповідно до копії свідоцтвом про укладання шлюбу від 30.01.1993 р., позивач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] »(а.с. 5) Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно - її невиділена частка в Ѕ частині житлового будинку та її невиділена частка в земельній ділянці під цим будинком, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказане спадкове майно належить на праві спільної власності померлій матері позивача, її рідному брату [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.12.1996 р., технічним паспортом на будинок садибного типу від 18.04.2022 р., державним актом на право власності на земельну ділянку від 06.05.2009 р.(а.с. зворотна сторона а.с. 6-9) На теперішній час позивач зі своїм рідним братом [PERSON] є її єдиними спадкоємцями за законом першої черги, що підтверджується заявою [PERSON] від 28.09.2021 р., витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06.06.2022 р., свідоцтвом про його народження від 01.09.1997 р. (а.с.6, 12-14) 25.07.2022 р. після звернення [PERSON] до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Скрит Ліни Георгіївни, як спадкоємця за законом після матері [PERSON] , нею була отримана письмова відмова нотаріуса від 25.07.2022 р.№110/02-14 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із неможливістю встановлення часток об`єктів нерухомого майна, що перейшли у спадок. (а.с. 10-11 Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом; якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. У відповідності до положень ст. 364 ЦК України, співвласник має право на ви-діл у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки вини-кають 3 моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. За ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором 2 або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рів-ними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а смерть власника являється однією із підстав для припинення права власності, що випливає із норм статті 346 ЦК України. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, також кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р., відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Верховний Суд в постанові від 16.06.2021 р. у справі №570/997/19, зазначив про те, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом по-дання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статте 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved