Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати незаконним і скасувати наказ № 105/ОС від 19.07.2022 року, виданий Білоцерківським\~ національним аграрним університетом, в частині скасування збереження за позивачем середнього заробітку за час проходження військової служби; стягнути середній заробіток у розмірі 20927,00 грн за час проходження військової служби. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем на посаді інженера кафедри геодезії, картографії та землеустрою, він був призваний під час мобілізації на військову службу до лав Збройних Сил України на особливий період. Наказом БНАУ від 25.02.2022 року № 35/ОС [PERSON] було увільнено від роботи з 25.02.2022 року зі збереженням місця роботи, займаної посади та середньої заробітної плати до дня звільнення з військової служби або до закінчення особливого періоду. В період з 25.02.2022 р. по 18.07.2022 р. позивачу щомісячно нараховувалась і виплачувалася середня заробітна плата за місцем роботи. Однак, починаючи з 19.07.2022 року збереження за позивачем середнього заробітку припинилося. 18.10.2022 на вимогу позивача, йому був наданий витяг з наказу БНАУ від 19.07.2022 № 105/ОС, з якого довідався, що відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, [PERSON] припинено з 19.07.2022р. нарахування та виплату середнього заробітку. Позивач вважає вказаний наказ протиправним та необґрунтованим, оскільки при його виданні відповідач невірно потрактував закон, оскільки скасування обов`язку роботодавця зберігати середній заробіток стосувалося лише тих осіб, які вступали на військову службу після 19.07.2022 р. Норми "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 2352 не передбачають необхідності припинення збереження заробітку працівникам, які вже перебували на військовій службі. Оскільки позивач уклав контракт про військову службу до ухвалення Закону № 2352, тому вважає, що дія вказаного закону не могла на нього поширюватися. Наведені дії відповідача є порушенням ст. 58 Конституції України, якою закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Також позивач зазначає, що до 18.10.2022 він не знав про існування жодних рішень про припинення збереження позивачу середнього заробітку, адже зміст оспорюваного наказу до його відома не доводився, хоча відповідач був зобов`язаний повідомити про винесення оспорюваного наказу, чим допустив протиправну бездіяльність. Окрім того, зазначив, що, неприпустимим є скасування актів ненормативного характеру (індивідуальної дії), що вичерпали себе. Наказ № 35/ОС від 25.02.2022р. у частині увільнення позивача від роботи зі збереженням середнього заробітку на час військової служби було фактично реалізовано. Наслідком його реалізації мало бути збереження за позивачем середнього заробітку за увесь час військової служби під час мобілізації. Заперечуючи позов, відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Білоцерківський національний аграрний університет, видаючи наказ № 105/ОС від 19 липня 2022 року про зупинення нарахування середнього заробітку позивачу на період проходження ним військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства. Також, представник відповідача в судовому засіданні зазначила,\~ що Урядом України прийнято постанову від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а тому питання оплати праці військовослужбовцям врегульовано. З метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом № 2352, роботодавець вправі припинити збереження заробітної плати за працівниками, які були прийняті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом.Питання виплати заробітку на період увільнення від роботи у зв`язку з призовом на військову службу регулюється нормативно-правовими актами України та не відноситься до компетенції роботодавця. Видаючи наказ про виплату або припинення виплати середнього заробітку роботодавець дає вказівку працівникам фінансового підрозділу, щодо порядку їх дій, та не здійснює жодних розпорядчих дій відносно працівника, який увільнений від роботи. А також, представник відповідача\~ зазначила, що обов`язок повідомлення про винесення наказу мав би місце у разі зміни істотних умов праці, а наказ про припинення виплати є розпорядчим документом з кадрових питань, оскільки не регулює трудові відносини працівника і роботодавця. Відповідач зазначає, що Білоцерківський національний аграрний університет не мав обов`язку щодо ознайомлення позивача з наказом №105/0С від 19.07.2022 року, оскільки даний наказ врегульовує порядок дій відділу фінансово-економічної діяльності університету. У відповіді на відзив позивач вказує, що відповідач видав оспорюваний Наказ, посилаючись на ч. 3 ст. 119 КЗпП України у редакції Закону від 01.07.2022 № 2352, якою з роботодавця знято обов`язок зберігати позивачу, як особі, що перебуває на військовій службі за контрактом, середнього заробітку на період військової служби, однак відповідачем не враховано, що правовідносини по виплаті середнього заробітку виникли до набрання чинності Законом № 2352, відтак збереження заробітку позивачу мало тривати. Не надаючи достатніх аргументів на обґрунтування позиції, відповідач цитує роз`яснення Міністерства економіки України, не враховуючи, що вони носять роз`яснювальний та рекомендаційний характер. ІІ. Процесуальні\~ дії та рішення у справі. 20.10.2022 року суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області своєю ухвалою прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі в порядку спрощеного провадження, призначивши справу до розгляду. (а.с. 19) 14.11.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву Білоцерківського\~ національного аграрного університету, за підписом ректора Шуст О.А. (а.с. 24-26). 21.11.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 39-44). 21.11.2022р., 22.11.2022 р. до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відсутності, у зв`язку із проходженням військової служби, позовні вимоги підтримав. (а.с. 47, 49-50) 28.11.2022 року до суду надійшли доповнення відповідача до відзиву на позовну заяву. (а.с. 51-53) 19.12.2022 року до суду надійшли заперечення позивача проти долучення доповнення до відзиву до матеріалів справи. (а.с. 70-73) Суд, з`ясувавши позицію учасників судового процесу, оцінивши зібрані та надані докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває в трудових відносинах з Білоцерківським національним аграрним університетом, обіймає посаду інженера кафедри геодезії, картографії та землеустрою. Встановлено, що на підставі наказу № 35/ОС від 25.02.2022 року [PERSON] було увільнено від роботи на час військової служби під час мобілізації з 25.02.2022 року, підстава: довідка № 37 військової частини. (а.с. 9) З наказу № 105/ОС від 19.07.2022 року по Білоцерківському національному аграрному університету вбачається, що\~ [PERSON] припинено з 19.07.2022 року нарахування та виплата середнього заробітку відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», ч. 3 ст. 119 КЗпП України. (а.с. 8) ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого ЗУ «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні», який в подальшому було продовжено\~ Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022, Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022, Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022, Указом Президента № 573/2022 від 12.08.2022,Указом Президента № 757/2022 від 07.11.2022. Також, 24 лютого 2022 року строком на 90 діб в Україні оголошено та проведено мобілізацію відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію». Зі змісту позовної заяви слідує, та визнається відповідачем, що [PERSON] з 25.02.2022 року під час мобілізації був призваний до лав Збройних сил України, та 25.02.2022 року Наказом Білоцерківського національного аграрного університету № 35/ОС Кулика І.В., інженера кафедри геодезії, картографії та землеустрою\~ було увільнено від роботи з 25.02.2022 року. В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації. 19 липня 2022 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Пунктом 17 ч. 1 розділу 1 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни до КЗпП України, а саме, у ч. 3 ст. 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» змінено словами «зберігаються місце роботи і посада ». З врахуванням відповідних змін щодо обсягу гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, БНАУ 19 липня 2022 року видав Наказ про припинення нарахування середнього заробітку працівникам увільненим від роботи у зв`язку із призовом на військову службу за загальною мобілізацією. Відповідно до даного Наказу, з [INFO] [PERSON] , інженеру кафедри геодезії, картографії та землеустрою, припинено з 19.07.2022 року нарахування та виплата середнього заробітку відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Згідно з частиною 3 статті 119 КЗпП України, у редакції Закону України від 20 травня 2014 року № 1275-VII, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» . Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом № 2352-IX від 01.07.2022) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43,44 Конституції України. Так, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який 19 липня 2022 року набрав чинності, внесено зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Так, відповідно до п.17 Закону №2352 внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2352 не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності вказаного Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом №2352 на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду).\~ При цьому державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168. Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам (зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та при цьому з 19 липня 2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості та Держаудитслужба здійснює контроль\~ всіх виплат. Оскільки, закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом. Водночас, зазначені зміни не обмежують права суб`єктів господарювання приватної форми власності зберігати такі виплати і після набуття чинності цим Законом. Тобто якщо роботодавець бажає і має можливість виплачувати середній заробіток, то він вправі це продовжувати робити. Разом з тим, відповідно до статті 9-1 КЗпП підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Відповідно до роз`яснень Міністерства економіки України щодо застосування положень Закону №2352, викладених в листі від 26.07.2022 р. № 4711-06/52362-09, з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом, збереження роботодавцем заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом, на думку Міністерства, слід припинити. Однак, дані роз`яснення мають рекомендаційний характер та ніяким чином не є пріоритетними над законними і підзаконними нормативними актами. Крім того, слід зазначити, що відповідачем додатково було подано доповнення до відзиву до якого долучено листи Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України проте, суд зазначає, що процесуальним законодавством не передбачено подання такого процесуального документу, а самі доповнення подані з порушенням\~ процесуальних строків на подання процесуальних документів, без клопотання про поновлення строків, та як наслідок, доповнення відповідача, залишені судом без розгляду (ч.2 ст. 126 ЦПК України), і\~ крім того, вказані листи міністерств не беруться судом до уваги, оскільки носять рекомендаційний характер, про що було зазначено вище. Позивач, серед іншого, в позовній заяві посилається на порушення відповідачем обов`язку щодо належного ознайомлення [PERSON] з наказом про припинення йому нараховувати середній заробіток. Дійсно, пунктом 11 гл.10 розділу ІІ "Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях", /затведжених Наказом\~ Міністерства юстиції України18.06.2015 № 1000/5/,\~ передбачене обов`язкове\~ ознайомлення з розпорядчим документом з кадрових питань (особового складу) згаданих у ньому осіб, які на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку проставляють свої підписи із зазначенням дати ознайомлення. При\~ цьому\~ не встановлено\~ порядок та період (терміни) в який має\~ відбутися дане ознайомлення, і при цьому слід врахувати, що працівник [PERSON] є вивільненим та на період винесення оскаржуваного наказу\~ не перебував на робочому місці. Також, позивач в позовній заяві вказує на порушення відповідачем\~ норми ч.3 ст. 29 КЗпП України, однак\~ зазначена норма регламентує обов`язок роботодавця до початку роботи працівника за трудовим договором інформувати та ознайомлювати працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків, з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. Але, в даному випадку, спір стосується не порядку укладення трудового договору і початку роботи, а тому посилання позивача на ст. 29 КЗпП України\~ є помилковим. Щодо твердження позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч.3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до ч. 3 ст.119 КЗпП України, тобто до 19.07.2022 року, то Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX не містить вимог, що вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, які призвані на військову службу вже після набрання чинності таких змін. Позивач, посилаючись на неприпинення дії закону в часі, некоректно стверджує, що положення нового законодавчого акту не повинно поширюватися на трудові відносини, які виникли у позивача з Білоцерківським національним аграрним університетом . Отже, норма закону ч. 3 ст. 119 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ поширюється на правовідносини в даному випадку, які виникли до набрання чинності нормою, так і після цього. Відповідно до змін, внесених до ч.3 ст.119 КЗпП Законом № 2352 з 19 липня 2022 року, відповідачем за військовослужбовцями за контрактом зберігається робоче місце та посада, проте середній заробіток не зберігається та не виплачується. Відповідно до вищезазначеного, відповідачем БНАУ застосовано зміни, внесені до ст.119 КЗпП, у відповідності до норм ст.58 Конституції та згідно п.3 ст.5ЦК України, а саме з дня, коли Закон №2352 набрав чинності (з 19 липня 2022 року) і тільки до тих прав і обов`язків щодо нарахування і виплати заробітної плати, що виникли після набрання законом чинності 19 липня 2022 року. При цьому відповідачем не було скасовано накази про нарахування середнього заробітку мобілізованим працівникам, які були видані до набрання чинності Законом №2352, яким внесено зміни до ч.3 ст.119 КЗпП. Виходячи з зазначеного, норма ч.3ст. 119 КЗпП України у частині збереження середнього заробітку втратила чинність, відтак Білоцерківським національним аграрним університетом не порушено норми ст. 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі, тому нарахування та виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року припинено правомірно. Суд не погоджується з позицією позивача стосовно дії в часі норми права про незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до ч. 3ст. 119 КЗпП України, тобто до 19.07.2022 року. Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 р. № 1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У рішенні від 03жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована одно предметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзаци перший-другий пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України(конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»(справа про податки) від 05.04.2001№ 3-рп/2001). У Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (в нашому випадку середній заробіток зберігається роботодавцем за рахунок його коштів), встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей. Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2). Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016). При цьому, Урядом прийнято Постанову від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», якою врегульовано питання оплати праці військовослужбовцям. З урахуванням викладеного, а також з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом роботодавець вправі припинити збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом. ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» змінено редакцію ч. 3 ст. 119 КЗпП України щодо виключення із обсягу гарантій збереження середнього заробітку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина. Тобто, законодавче визначення обсягу гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків є виключно компетенцією Верховної Ради України. Згідно з ч. 1 ст. 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також, інші повноваження відповідно до цієї Конституції. Відповідно до ст. 152 Конституції України Закони та інші акти за рішеннями Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня ухвалення. З огляду на викладене, до моменту, можливого, визнання неконституційним ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо оптимізації трудових відносин» або його окремих положень, в порядку конституційного контролю, означений закон є таким, що відповідає Конституції України. Також, слід зазначити, що на даний час відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, які, згідно частини 4 ст. 263 ЦПК України,\~ суд міг би врахувати при вирішенні цього спору. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач, видаючи Наказ № 105/ОС від 19 липня 2022 року про припинення нарахування середнього заробітку позивачу [PERSON] на період проходження ним військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивача [PERSON] при зверненні до суду з даними позовом звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні його позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed