Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

27.10.2022 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення позовної заяви через підсистему «Електронний суд», яка зареєстрована судом 28.10.2022, мотивуючи тим, що 13.10.2021 він був прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування до ТОВ «ЛВК-МІЛК». 24.02.2022 через військову агресію Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 було введено воєнний стан на території України та його було мобілізовано для проходження військової служби на посаді водія інженерно-саперного відділення, інженерно-саперного взводу військової частини [NUMBER] . З лютого 2022 по серпень 2022 року ТОВ «ЛВК-МІЛК» було здійснено нарахування середнього заробітку в розмірі 60 648,00 грн. У зв`язку зі змінами до Закону №2352 «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» Наказом №92-к від 31.08.2022 «Про припинення збереження середнього заробітку [PERSON] » було припинено нарахування та виплату середнього заробітку позивачу з 01 вересня 2022 року. Однак станом на 27.10.2022 йому не було виплачено нараховану середню заробітну плату за період з лютого по серпень 2022 року. У зв`язку з чим він просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК» на свою користь заборгованість заробітку працівника призваного за мобілізацією на захист України за період з 01.02.2022 по 31.08.2022 в розмірі 60648,00 грн. 31.10.2022 судом відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач - ТОВ «ЛВК-МІЛК» копію ухвали суду про відкриття провадження отримав 23.11.2022 (а.с.34). 12.12.2022 представник відповідача ТОВ «ЛВК-МІЛК», керівник - [PERSON], подала до суду пояснення у справі, в яких зазначила, що 24.05.2022 позивачу - [PERSON] була виплачена частина нарахованої заробітної плати в сумі 6960,87 грн. і на даний час ТОВ «ЛВК-МІЛК» має заборгованість перед позивачем в сумі 41860,75 грн. (сума до виплати з якої вже відраховано обов`язкові податки та збори). Тому, просила суд врахувати дані обставини при ухваленні рішення у справі. Станом на 20.12.2022 клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , 13.10.2021 прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування в Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК», що підтверджується матеріалами справи (а.с. 11-16, 22). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 27.10.2022 (а.с. 9-10), 06.02.2012 зареєстровано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК», код ЄДРПОУ: 38010015, місцезнаходження: вул. Вокзальна, 22а, м. Біла Церква, Київська область, засновники - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , керівник - [PERSON] . Встановлено, що з 24.02.2022 [PERSON] проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині [NUMBER] та призначений на посаду - водія інженерно-саперного взводу військової частини [NUMBER] , ВОС-790037А, має право на пільгу - збереження за ним місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, що підтверджено довідкою №78/20 від 09.03.2022, копією військового квитката витягом з Наказу командира військової частини [NUMBER] № 1 від 24.02.2022 (а.с. 17-21). З Наказу № 92-к від 31.08.2022 (а.с. 24) вбачається, що з 01.09.2022 [PERSON] було припинено нарахування та виплату середнього заробітку, в зв`язку і змінами внесеними до ч. 3 ст.119 КЗпП України та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробіття. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У статті 12 Закону України «Про оплату праці» закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, статтею 17 Конституції України, яка є нормою прямої дії та підлягає виконанню, встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 ст.119 КЗпП України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції на час виникнення правовідносин) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції на час виникнення правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробітокна підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам також здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Враховуючи перераховані гарантії, працівники, призвані, зокрема, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, не підлягають звільненню на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП, а лише увільняються від виконання обов`язків, передбачених трудовим договором, що оформлюється відповідним наказом (розпорядженням) роботодавця. Зазначені норми передбачають, що між працівником, призваним або прийнятим на військову службу в особливий період, та роботодавцем зберігаються трудові відносини, а працівник лише увільняється від виконання обов`язків із збереженням місця роботи, посади та виплатою за рахунок коштів роботодавця збереженого середнього заробітку строком до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення. Так, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, Указом Президента України №133/2022, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №259/2022 від 18.04.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №341/2022 від 17.05.2022, було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25травня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України № від 12 серпня 2022 року, строк дії воєнного стану продовжено з 23 серпня 2022 року строком на 90 діб та Указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022 строк дії воєнного стану продовжено з 21 листопада 2022 року строком на 90 діб (до 19.02.2023). Також, Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації. Вищезазначені обставини є загальновідомими, тому доказуванню не підлягають відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Встановлено, що 24.02.2022 позивача було мобілізовано до лав Збройних Сил України для проходження військової служби на посаді водія інженерно-саперного відділення, інженерно-саперного взводу військової частини [NUMBER] , у зв`язку з введенням на всій території України воєнного стану та на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 про загальну мобілізацію. Також, встановлено, що 23.03.2022 ТОВ «ЛВК-МІЛК» було винесено наказ №38-к «Про увільнення [PERSON] від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації» зі збереженням середнього заробітку до закінчення особливого періоду або до фактичного звільнення з військової служби. Отже, позивач, який в особливий період, а саме 24 лютого 2022 року був призваний на військову службу у зв`язку зі збройною агресією рф на території України та проведенням загальної мобілізації, має право на гарантії передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а саме на збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку. Водночас, визначаючи період, за який підлягає стягненню середній заробіток, суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01 липня 2022 року до ч.3 ст.119 КЗпП України внесені зміни і з цієї норми виключено посилання на те, що за працівником, призваним на військову службу, зберігається середній заробіток. Згідно наказу №92-к від 31.08.2022 [PERSON] з 01.09.2022 було припинено нарахування та виплату середнього заробітку, в зв`язку і змінами внесеними до ч. 3 ст.119 КЗпП України та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період із 01 лютого 2022 по 31 серпня 2022 року включно. Щодо розміру заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача, слід зазначити наступне. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок) затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Так, позивачем до суду надано довідку № 33 від 16.09.2022, яка видана ТОВ «ЛВК-МІЛК» (а.с. 22), з якої вбачається, що відповідачем було нараховано заробітну плату позивачу за лютий 2022 року в розмірі 8647, 05 грн., за березень 2022 року - 8387,25 грн., за квітень 2022 року - 8946,40 грн., за травень 2022 року - 8946,40 грн., за червень 2022 року - 7828,10 грн., за липень 2022 року - 8946,40 грн., за серпень 2022 року - 8946,40 грн. Сукупний дохід за період з 01.02.2022 по 31.08.2022 становить 60648,00 грн., а сума до виплати (після відрахування податків та зборів) становить - 48821,62 грн. Також, відповідачем ТОВ «ЛВК-МІЛК» було надано довідку №40 від 16.11.2022 (а.с. 39), з якої вбачається, що відповідачем було нараховано заробітну плату [PERSON] за період лютий-серпень 2022 року в загальному розмірі 60648,00 грн., сума до виплати (після відрахування податків та зборів) становить - 48821,62 грн. та 24.05.2022 [PERSON] було виплачено 6960,87 грн. (після відрахувань обов`язкових податків та зборів від розміру заробітної плати 8647,05 грн.). Отже, суд враховує, що відповідачем визнається факт нарахування позивачу за період з лютого по серпень 2022 року заробітної плати в загальному розмірі 60648,00 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів) та факт виплати позивачу 24.05.2022 заробітної плати за лютий місяць в розмірі 8647,05 грн. (після відрахувань обов`язкових податків та зборів сума до виплати становить 6960,87 грн.), тому, стягує з відповідача заборгованість заробітної плати працівника [PERSON] , призваного за мобілізацією на захист Україниза період з 01.02.2022 по 31.08.2022 в розмірі 52000,95 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів у відповідності до абзацу 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 850,90 грн.

Outcome: partial