Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів з відповідача в сумі 14333,15 доларів США, а саме: основного боргу 5500 доларів США, 10% річних за користування коштами за період 16.06.2006 року по 07.07.2022 року 8833,15 доларів США та стягнення суми сплаченого судового збору. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.06.2006 року між ним та відповідачем було укладено договір доручення, яким позивач доручив останньому придбати на свій розсуд вантажний малотоннажний автомобіль (масою до 3,5 тонн) за кордоном на території Євросоюзу та здійснити всі необхідні дії з митного оформлення та державної реєстрації даного автомобіля на ім`я позивача. На умовах договору на відповідача було оформлено доручення та передано 5500 доларів США, про що відповідачем було написано розписку та отримано кошти. У період з 2016 по 2021 роки не отримав ні автомобіля, ні повернення грошей. 17.09.2021 року звернувся з вимогою до відповідача повернути кошти, так як домовленість виконана не була. Оскільки у відповідача коштів не було, ним було написано розписку, що він зобов`язується до 30.06.2022 року повернути кошти, у раз не повернення зобов`язується сплатити 10% річних за весь час користування коштами, тобто з 16.06.2006 року. Однак зобов`язання виконані не були, тому змушений був звернутись до суду з позовною заявою. Ухвалою суду від 21 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відзив на позовну заяву відповідачем подано не було. Ухвалою суду від 02.09.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, в частині основного боргу, інші вимоги не визнав пояснив, що дійсно отримав від позивача кошти на придбання автомобіля, однак так склались обставини, що не зміг виконати взяті на себе зобов`язання. На даний час в нього є спадкове майно, яке він зможе реалізувати та розрахуватись з позивачем, але не розуміє чому позивач так довго чекав, минуло 15 років, тому нараховані відсотки не визнає та просить відмовити в їх задоволені. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем та відповідачем 16.06.2006 року було укладено договір доручення. Відповідно до якого позивачем на ім`я відповідача було видано доручення та передано йому кошти в сумі 5500 доларів США, для придбання на ім`я позивача автомобіля. Про зазначені обставини відповідачем було написано розписку (а.с. 7). Відповідачем взяті на себе зобов`язання виконано не було, кошти також не повернуто. 17.09.2021 року відповідачем було написано власноруч розписку із зобов`язанням повернути отримані кошти в сумі 5500 доларів США до 30.06.2022 року, у разі не виконання зобов`язання відповідач має сплатити 10% річних за весь час користування коштами позивача (а.с. 5). В позовній заяві позивач як на правову підставу позову посилався на ст.ст. 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, що регулюють відносини пов`язані з договором позики. Судом під час розгляду справи встановлено, що позивачем помилково кваліфіковано договірні відносини між ним та відповідачем як договір позики. Однак, відповідач під час судового розгляду справи не заперечував того, що отримав від позивача кошти в сумі 5500 доларів США для придбання на ім`я позивача автомобіля за кордоном, але через різні обставини не зміг цього зробити. Крім того, позивачем на ім`я відповідача було видано довіреність 16.06.2006 року посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області, з метою представництва його інтересів в усіх без винятку установах, а також придбання на його ім`я за кордоном автомобіля, укласти відповідні договори, вирішувати питання пов`язані з розмитненням автомобіля, реєстрація його в органах МРЕВ, одержувати свідоцтво про реєстрацію ТЗ, реєстраційні номерні знаки та транспортувати транспортний засіб до місця його проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі\~№ 487/10128/14-ц\~(провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі\~№ 587/430/16-ц\~(провадження № 14-104цс19)). При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі\~№ 924/1473/15\~(провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі\~№ 761/6144/15-ц\~(провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі\~№ 917/1739/17\~наголосила, що\~саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. За змістом п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. ст. 1000, 1001 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя. Повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 1002 ЦК України). Згідно ст. ст. 1003, 1004 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить (ст. ст. 1006, 1007 ЦК України) У відповідності до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. У свою чергу особа, яку представляють, має право вимагати, щоб представник діяв відповідно до повноваження і в його межах. Представник зобов`язаний діяти в межах наданого йому повноваження і в інтересах того, кого представляє, а після виконання обов`язків - передати права і все отримане за укладеним ним правочином особі, яку він представляє. Особливістю правовідносин представництва є те, що вони виникають і реалізуються не в інтересах того, хто безпосередньо укладає правочин (представника), а з метою здійснення та захисту прав та інтересів того, кого представляють. При цьому у відносинах добровільного представництва, що ґрунтується на волевиявленні того, кого представляють, представлюваною стороною може бути лише дієздатна фізична особа, яка в змозі вільно сформулювати свою волю і адекватно виразити її ззовні. У відповідності до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ч.ч.1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Виходячи зі змісту даної норми вбачається, що представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому якщо він діяв у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді, він повинен повернути кошти отримані від позивача для виконання зобов`язань визначених договором доручення. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 2 ст. 526 ЦК України, виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Отримавши від позивача кошти в сумі 5500 доларів США, відповідач взяв на себе зобов`язання придбати для позивача автомобіль, однак цього зроблено не було. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (положення ст.ст. 611 та 612 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно. Мому суд, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 5500 доларів США підлягають задоволенню. Щодо стягнення 10% річних за час невиконання зобов`язання суд виходить з наступного. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Судом встановлено, що відповідно до довіреності від 16.06.2006 року (а.с. 8) та розписки (а.с. 7) не було обумовлено часу виконання взятого зобов`язання. Строк повернення коштів отриманих від позивача був зазначений лише в розписці написаній 17.09.2021 року (а.с. 5), до 30.06.2022 року. Тому, суд приходить до висновку, що зазначена вимога підлягає частковому задоволенню, за невиконання взятого на себе зобов`язання за період 17.09.2021 року по 07.07.2022 року, тобто з моменту написання розписки в якій окреслено дані вимоги. Так стягненню підлягає сума 443.02 долари США, а саме: період розрахунку: з\~ 17.09.2021\~року по\~ 31.12.2021\~року - 106 днів [Проценти] = 5\~500,00 дол США. (сума боргу) ? 10,000% (процентна ставка) / 100% ? 106 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 159,73\~дол США та період розрахунку: з\~01.01.2022\~року по\~07.07.2022\~року - 188 днів [Проценти] = 5\~500,00 дол США. (сума боргу) ? 10,000% (процентна ставка) / 100% ? 188 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 283,29\~дол США. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Сума, що підлягає стягненню становить 5500 доларів США та 443 долари США 10 відсотків річних за не виконання зобов`язання, а всього 5943 долари США. Судові витрати відносяться на рахунок відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial