Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Державного університету інфраструктури та технологій про встановлення факту відсутності оригіналу заяви про звільнення, визнання наказу про звільнення недійсним/неправомірним та скасування його, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 01.09.2007 її було зараховано на роботу до Державного економіко-технологічного університету транспорту старшим викладачем. У 2016 Державний економіко-технологічний університет транспорту (ДЕТУТ) було реорганізовано та злито з Київською державною академією водного транспорту імені Петра Конашевича-Сагайдачного із утворенням на їх базі Державного університету інфраструктури та технологій. Відтак, розпорядженням КМУ від 29 лютого 2016 року № 151-р, з наказом МОНУ від 06.05.2016 № 486 правонаступником ДЕТУТ став Державний університет інфраструктури та технологій. На думку позивачки відповідач порушив її право на роботу і зайнятість згідно ст. 13 Закону України «Про зайнятість населення». Крім того, позивачка вказувала, що 05.10.2009 її було звільнено у важкому психолого-психіатричному стані, коли вона не могла розуміти, що пише та підписує заву про звільнення з роботи. Просила суд: - встановити факт відсутності у відповідача оригіналу заяви про звільнення з роботи від 05.10.2009 і відповідно до цього визнати наказ про звільнення не дійсним, не правомірним за № 146-к від 05.10.2009 та його скасувати; - поновити [PERSON] на посаду старшого викладача Державного університету інфраструктури та технологій та внести відповідачем відповідні записи у трудову книгу; - стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу [PERSON] в розмірі (визначеним судом на підставі досліджень позовної заяви і доказів та принесеними відповідачем довідок про середній дохід та врахуванням оздоровлюючих) з урахуванням компенсації за не використану відпустку, оплати за час вимушених прогулів, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Врахувати, що позивачка почала працювати повноцінно з вересня 2020 року, згідно про доходи з пенсійного фонду України ок 7 в освітній установі. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.04.2022 провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судове засідання. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , наказом № 197к від 01.09.2007 [PERSON] було прийнято на посаду старшого викладача кафедри ЕБЖ до Державного економіко-технологічного університету транспорту, на умовах контракту. Згідно з копією наказу № 146к від 05.10.2009 Державного економіко-технологічного університету транспорту «Про звільнення та продовження трудових договорів з працівниками університету» [PERSON] звільнено з посади старшого викладача кафедри ЕБЖ за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України з 05.10.2009. Як зазначено в даному наказу підставою звільнення є заява [PERSON] . Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою своїх трудових прав, яка вважає своє звільнення за ст. 38 КЗпП України незаконним. Вказані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Статтею 38 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Згідно із ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, розглядаючи законність звільнення позивачки з роботи, суд виходить з наступного. Як було встановлено у судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, наказом № 146к від 05.10.2009 Державного економіко-технологічного університету транспорту «Про звільнення та продовження трудових договорів з працівниками університету» [PERSON] було звільнено з посади старшого викладача кафедри ЕБЖ за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України з 05.10.2009. Однак позивачка наполягає на тому, що заява про звільнення від її імені якщо і була, то вона була написана у період коли вона перебувала у важкому стані і не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними або вона могла її написати та подерти потім. Як вбачається з відповіді Державного університету інфраструктури та технологій (ДУІТ) № 1000/01-01/11 від 25.10.2021 на запит [PERSON] , в Державному університеті інфраструктури та технологій вони не знайшли оригінал заяви про звільнення з роботи [PERSON] від 05.10.2009. Згідно з відповіддю начальника загального відділу Державного архіву м. Києва на службову записку від 19.10.2021 № 1827, у документах архіву Державного університету інфраструктури та технологій (далі - ДУІТ) сформованих Державним архівом м. Києва у грудні 2016 року з особових справ співробітників університету, наданих відділом кадрів, представнику Державного архіву м. Києва та внесених до опису 1-К ( справи з особового складу) за 1966 -2016 роки в розділі «Особові справи звільнених працівників за 1966-2016 роки», особова справа [PERSON] відсутня. В архіві ДУІТ знаходяться накази по особовому складу в яких зазначена інформація про колишню працівницю ДЕТУТ [PERSON] : наказ ректора Київського університету економіки і технологій транспорту від 01.09.2007 № 197-к «Про прийняття та встановлення навчального навантаження професорського-викладацького складу на 2007-2008 навчальний рік по кафедрі ЕБЖ»; наказ ректора Державного економіко-технологічного університету транспорту від 01.09.2008 № 162-к «Про прийняття та встановлення навчального навантаження професорсько-викладацькому складу на 2008-2009 навчальний рік по кафедрі ЕБЖ»; наказ ректора Державного економіко-технологічного університету транспорту від 01.09.2009 № 130-к «Про прийняття та встановлення навчального навантаження професорсько-викладацькому складу на 2009-2010 навчальний рік по кафедрі ЕБЖ»; наказ ректора Державного економіко-технологічного університету транспорту від 05.10.2009 № 146-к «Про звільнення та продовження трудових договорів з працівниками університету» [PERSON] звільнено з посади старшого викладача кафедри ЕБЖ за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України з 05.10.2009. Підстава: заява [PERSON] . З наказом ознайомлена (особистий підпис). Отже як встановлено судом звільнення позивачки відбулося 05.10.2009, до Подільського районного суду м. Києва [PERSON] звернулася тільки 24.02.2022. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 14 червня 2010 року звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Державного економіко-технологічного університету транспорту про визнання правочину та наказу недійсними, в якому просила суд визнати правочин, вчинений нею, а саме: заяву про звільнення за власним бажанням з посади старшого викладача кафедри екології та безпеки життєдіяльності у Державному економіко-технологічному університеті транспорту недійсним. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2010 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] . Крім того, у червні 2014 року [PERSON] подавала до Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву до Державного економіко-технологічного університету транспорту про визнання трудового договору безстроковим, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08.07.2014 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. При цьому у судовому засіданні Солом?янського районного суду м. Києва позивачка [PERSON] не заперечувала щодо написання заяви про звільнення від 05.10.2009, про що було видано наказ №146-К від 05 жовтня 2009 року. Як вбачається з даних заяви [PERSON] від 05 жовтня 2009 року, вона сама просила розрахувати її з займаної посади за власним бажанням. Під час розгляду вищевказаної справи по суті, суд критично оцінив пояснення позивачки про те, що їй не було надано відповідачем двотижневого строку, оскільки з пояснень свідка у судовому засіданні видно, що [PERSON] просила звільнити її з роботи негайно у зв`язку з необхідністю поїхати з м. Києва. Судом було встановлено, що позивачка відразу залишила роботу і вимагала розірвання трудового договору. [PERSON] у своїх поясненнях не вказувала, що вона намагалася відкликати заяву про звільнення, або залишалася на роботі після закінчення строку попередження про звільнення. Відповідно до ст. 61 ЦКПУ обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, відмовлено у позові [PERSON] , про визнання правочину та наказу недійсним. Оскільки Солом`янським районним судом м. Києва встановлено, що позивач була звільнена з посади, на якій працювала на умовах контракту, укладеного з нею відповідачем на підставі її заяви на певний строк на конкурсній основі, на підставі поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням, яку вона не відкликала, а відразу залишила роботу, після чого ознайомилася з наказом про звільнення та отримала трудову книжку, суд вважає звільнення [PERSON] з роботи за ст. 38 КЗпП і правильним, а тому підстав для договору безстроковим, наказу про звільнення незаконним та поновлення позивачки на роботі не вбачається. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року Апеляційна скарга [PERSON] була відхилена. Рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 08 липня 2014 року залишено без змін. При цьому позивачка [PERSON] у судовому засіданні посилалася на те, що таке незадовільне для неї рішення суду було винесене з причини того, що її ввів в оману представник її інтересів, який приймав участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. На думку суду твердження позивачки стосовно того, що оригінал заяви про звільнення з роботи від 05.10.2009 суду на сьогоднішній день не наданий є підставою для визнання судом звільнення її з роботи незаконним, суд оцінює критично та зауважує, що відсутність оригіналу такої заяви може бути підставою для притягнення до певної відповідальності відповідальних осіб з кадрових питань університету, а не для визнання звільнення з роботи незаконним. Судом не вбачається ознак порушення конституційних прав та свобод позивачки. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, враховуючи те, що судом встановлено відсутність порушень з боку відповідача під час видачі наказу про звільнення позивачки з роботи, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про визнання наказу про звільнення недійсним/неправомірним та скасування його задоволенню не підлягає. Окрім того, оскільки вимога позивачки про визнання наказу про звільнення недійсним/неправомірним та скасування його задоволенню не підлягає, то не підлягає до задоволення вимога і про поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed