Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

Позивач 27.09.2022 року звернувся\~до суду\~з позовом\~до відповідачів,\~про визнання недійсними договорів дарування.\~ В обґрунтуванні якого зазначив, що відповідачі по справі є його колишньою дружиною та сином. Стверджує, що йому на праві особистої власності належало нерухоме майно, а саме: 25/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] , земельна ділянка з кадастровим номером 7310136600:36:001:1057 площею 0,0513 га по [ADDRESS] , 1/2 частка нежитлової будівлі павільйону-перукарні літ. «Е» загальною площею 48,30 кв. м., яка розташована по [ADDRESS] та 1/2 частка розташованої під вище вказаною будівлею павільйону-перукарні земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:36:001:0039 площею 0,006 га по [ADDRESS] . Вказує, що починаючи з 2006 року та на момент виникнення спірних правовідносин він був єдиним засновником та керівником Приватного підприємства «Виробниче об`єднання Габіони Захід Україна». 03 березня 2021 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.02.2021 року у справі 727/1827/21 слідчим СУ ГУ НП в Чернівецькій області за участю працівників УСБУ в Чернівецькій області та в присутності адвоката позивача Палій О.С. був проведений обшук в офісних приміщеннях ПП «Виробниче об`єднання Габіони Захід Україна» в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42020260000000198 від 12 жовтня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14 ч. З ст. 191 КК України. Так, у ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що до вчинення злочину було залучено службових осіб ПП «Виробниче об`єднання Габіони захід Україна» (ЄДРПОУ 34519228), в особі директора Білоросюка Романа Васильовича. Зазначає, що небезпідставно очікуючи повідомлення про підозру у вчинення вище вказаного кримінального правопорушення, з метою виведення належного йому нерухомого майна з-під загрози арешту та з-під можливого подальшого звернення стягнення на нього в рахунок відшкодування завданої злочином шкоди, він прийняв рішення «переписати» з себе належне йому нерухоме майно формально відчуживши його на користь відповідачів як дружини і сина, оскільки інших родичів і близьких осіб, якім би він міг тимчасово довірити своє майно, у нього немає і на той момент не було, у зв`язку із чим уклав чотири спірні договори дарування, якими формально змінив зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власника (титульного володільця) вищезазначених об`єктів нерухомого майна. Стверджує, що крім вище вказаних нерухомих речей у спільній сумісній власності позивача і відповідача, як подружжя, перебували також інші об`єкти нерухомого майна, однак титульним володільцем вказаних об`єктів нерухомого майна була зареєстрована відповідачка [PERSON] , що позбавило необхідності здійснювати перереєстрацію прав власника на це майно на інших осіб. Тому, з метою виведення даного спільно набутого у шлюбі нерухомого майна з-під загрози можливого арешту відповідачка [PERSON] відразу після укладення спірних договорів дарування і реєстрації за нею прав власності на майно позивача, подала у Першотравневий районний суд м. Чернівці позовну заяву про розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] . Зважаючи на погоджену з позивачем спрямованість поданого відповідачем позову розірвання шлюбу на приховування майна позивача та спільного майна подружжя від небезпеки арешту і звернення стягнення на нього позивач відразу визнав позов про розірвання шлюбу. Таким чином вважає, що правочини щодо відчуження ним нерухомого майна на користь своєї колишньої дружини [PERSON] та сина [PERSON] є фіктивними, оскільки були вчинені без наміру створення правових наслідків, з метою приховати майно позивача, як можливого підозрюваного задля уникнення можливості накладення на нього арешту в рамках кримінального провадження №42020260000000198 на підставі п.4 ч.2 ст. 170 КПК України. За наслідками вчинення правочинів відповідачі формально були зареєстровані власниками спірного нерухомого майна, проте фактичним власником та контролером цього майна залишався позивач. Згодом, у наслідок нервової напруги і переживань з приводу існування реальної загрози кримінального переслідування у позивача 13.07.2021 року стався ішемічний інсульт головного мозку з лівобічним спастичним геміпарезом та виникла гостра гіпертонічна хвороба, що спричинило його госпіталізацію у лікарню. На цьому фоні та у зв`язку із негативними наслідками інсульту головного мозку позивача у вигляді поганого самопочуття і постійною необхідністю стороннього догляду та допомоги позивачу від іншої особи, між позивачем і відповідачем наприкінці 2021 року та протягом 2022 року почали погіршуватися взаємостосунки, стали виникати конфлікти. У зв`язку із цим, зважаючи на те, що на даний час загроза набуття позивачем статусу підозрюваного в кримінальному провадженні №42020260000000198 відпала, він у серпні 2022 року звернувся до відповідачів з пропозицією повернути йому статус власника вище вказаних об`єктів нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно шляхом розірвання фіктивно укладених 4-х договорів дарування, що є оспорюваними за даним позовом. Одночасно позивач запропонував відповідачу здійснити розподіл спільного набутого ними у шлюбі нерухомого майна. Однак у зв`язку із погіршенням відносин позивача з відповідачем ця пропозиція залишилася без задоволення, що спонукало [PERSON] звернутися з даним позовом до суду. На підставі вищевикладеного, просив суд, визнати недійсними договір дарування 1/2 частки нежитлової будівлі розташованої за адресою: [ADDRESS] від 28.04.2021 року, укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за № 1132, договір дарування 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0060 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 28.04.2021 року, укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за № 1133,договір дарування 25/100 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] від 06.05.2021 року, укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. зареєстрований в реєстрі за № 1148, договір дарування земельної ділянки площею 0,0513 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 06.05.2021 року, укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. зареєстрований в реєстрі за № 1149. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 05.10.2022 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. \~ \~ \~ \~ \~ 27.10.2022\~року представники\~відповідачів [PERSON] \~та [PERSON] \~подали спільний\~відзив на\~позовну заяву\~в якому\~стверджували,\~що вимоги\~позивача єнеобґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.\~Вказували,\~що у\~разі,\~якщо на\~виконання правочину\~було передано\~майно,\~такий правочин\~не може\~бути кваліфікований\~як фіктивний. Позивачем не\~надано жодного\~доказу,\~який би\~підтверджував,\~що до\~або в\~момент укладення\~оспорюваних договорів\~дарування відбулось\~введення в\~оману третіх\~осіб щодо\~фактичних обставин\~правочину або\~дійсних намірів\~учасників,\~що є\~одною із\~основних ознак\~свідчення фіктивності\~правочину.\~Не доведено\~і приховування\~справжніх намірів\~учасників правочину. Посилання позивача\~на ту\~обставину,\~що оспорювані\~договори дарування\~укладались лише\~з метою\~виведення із\~під загрози\~арешту нерухомого\~майна,\~що є\~їх предметами та проведення обшуку у приміщенні за яким зареєстрована юридична особа, єдиним засновником і керівником якої є позивач,\~є безпідставними. Вказують, що позивач у згаданому кримінальному провадженні не мав статусу підозрюваного, зазначені обставини не заперечує і сам позивач у позовній заяві, ним не надано жодного доказу, які б підтверджували його статус у цьому кримінальному провадження в якості підозрюваного чи обвинуваченого, як на час укладення договорів дарування так і наразі, а внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та досудове розслідування не встановлює вину особи у вчиненні кримінального правопорушення і така особа вважається невинуватою, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином на момент\~укладення оспорюваних\~договорів дарування\~жодних умов\~арешту майна\~передбачених ст.170\~КПК України не існувало, більш того, не було навіть визначено розмір завданих збитків, обґрунтованого розміру цивільного позову чи неправомірної вигоди, що виключає можливість накладення арешту. Окрім цього вказують, що у позивача на час оформлення спірних договорів дарування від першого шлюбу є донька [PERSON] , а також четверо онуків\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] Федорюк\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~двоє з\~яких є\~повнолітніми одному\~з яких\~позивач подарував,\~квартиру [ADDRESS] ,\~що спростовує\~його твердження\~про відсутність\~нього інших\~родичів. Також вказують, що при укладенні оспорюваних договорів відсутні будь-які ознаки зловживання правом, оскільки зазначеними договорами не порушено прав та свобод третіх осіб, а також вони не служили перешкодою ця здійснення позивачем своїх публічних обов`язків. Щодо тверджень позивача про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою лише з метою виведення із під загрози арешту нерухомого майна, яке належало йому на праві власності та є предметом оспорюваних договорів дарування, зазначають, що такі дії відповідача були б абсурдними оскільки в разі визнання його в судовому порядку винним у скоєні злочину, передбаченого частиною третьою\~статті 191\~КК України,\~є підставою\~для визнання\~таких договорів\~недійсним за\~статтею 234\~Цивільного кодексу\~України,\~та пред`явлення\~до нього цивільного позову\~в рамках\~кримінального провадження. З урахуванням викладеного вище, вважають, що доводи та докази надані на їх підтвердження спростовують твердження позивача, а відтак просили відмовити у задоволені позову у повному обсязі. 07.11.2022 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій представник зазначив, що обставини викладені представниками відповідачів у відзиві, є необґрунтованими, надуманими та такими, що не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідач не спростував законність вимог позивача належними доказами чи правомірним обґрунтуванням, а тому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 15.11.2022 року від представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшло спільне заперечення на відповідь на відзив позивача, зі змісту якого вважають, вимоги позивач безпідставними та недоведеними, а тому просять у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 22.11.2022 року по вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] просила у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, до початку судового засідання від представника надійшла заяву, про розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] \~суду пояснила,\~що вона є адвокатом та позивач [PERSON] звернувся до неї щоби вона була присутньою під час проведення обшуків в офісі його підприємства, після якого було оголошено також провести обшук приватного будинку. В той час [PERSON] дуже переживав та хвилювався за своє майно та думав переписати майно, питав як це правильно зробити в плані оподаткування. В ході розмови вирішив зробити це шляхом дарування належного йому майна своїй дружині та неповнолітньому сину, це було його рішення. В подальшому її стало відомо, що між сторонами відбулось непорозуміння в результаті чого відбуватиметься поділ майна. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив, наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. \~ \~ \~ [PERSON] \~та [PERSON] перебували у шлюбі з 16.03.2002 року, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09.07.2021 року шлюб розірвано, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили 11.08.2021 року. Від шлюбу сторони маю спільну дитина сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження актовий запис №508 від 19.03.2004 року. [PERSON] згідно Витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організації України станом на 24.09.2022 року є засновником та керівником ПП «Виробниче об`єднання Габіони Захід Україна». [PERSON] на праві особистої власності належало нерухоме майно, а саме 25/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.03.2000 року, земельна ділянка з кадастровим номером 7310136600:36:001:1057 площею 0,0513 га по [ADDRESS] , що підтверджується державним Актом на право приватної власності на землю І-ЧВ №031284, 1/2 частка нежитлової будівлі павільйону-перукарні літ. «Е» загальною площею 48,30 кв. м., яка розташована по [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 17.11.2012 року, 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:36:001:0039 площею 0,006 га по [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 24.11.2012 року Як вбачається із змісту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі №727/1827/21 в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42020260000000198 від 12 жовтня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 191 КК України, був проведений обшук в офісних приміщеннях ПП «Виробниче об`єднання Габіони Захід Україна» та встановлено, що до вчинення злочину було залучено службових осіб ПП «Виробниче об`єднання Габіони захід Україна» в особі директора Білоросюка Романа Васильовича. Вказані обставини також підтверджують протоколом обшуку від 03.03.2021 року. 28.04.2021 року між дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] , було укладено договір дарування 1/2 частки нежитлової будівлі розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за № 1132. 28.04.2021 року між дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0060 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., зареєстрований в реєстрі за № 1133. 06.05.2021 року між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування 25/100 часток житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. зареєстрований в реєстрі за № 1148. 06.05.2021 року між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0513 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. зареєстрований в реєстрі за № 1149. \~ \~ \~ \~ \~ Норми права, та мотиви їх застосування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України\~визначено, що кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і\~заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~стаття 263 ЦПК України). Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у\~статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у\~статті 215 ЦК України. Згідно зі\~статтею 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті\~203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга\~статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя\~статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті\~13, частина третя статті\~16 ЦК України\~не суперечать частині другій\~статті 58 Конституції України\~та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої\~статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам\~Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами статей\~203,\~215,\~234 ЦК України\~у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена\~правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Такий висновок відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року\~(провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. У справі, що розглядається судом встановлено, що позивачу на праві особистої власності належало нерухоме майно, а саме 25/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] , земельна ділянка з кадастровим номером 7310136600:36:001:1057 площею 0,0513 га по [ADDRESS] , 1/2 частка нежитлової будівлі павільйону-перукарні літ. «Е» загальною площею 48,30 кв. м., яка розташована по [ADDRESS] та 1/2 частка розташованої під вище вказаною будівлею павільйону-перукарні земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:36:001:0039 площею 0,006 га по [ADDRESS] . В рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42020260000000198 від 12 жовтня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 191 КК України, було проведений обшук в офісних приміщеннях ПП «Виробниче об`єднання Габіони Захід Україна» засновником та керівником якого є позивач [PERSON] . До вчинення злочину було залучено службових осіб ПП «Виробниче об`єднання Габіони захід Україна» в особі директора Білоросюка Романа Васильовича. В подальшому 28.04.2021 року та 06.05.2021 року між [PERSON] та на той час його дружиною [PERSON] та неповнолітнім сином [PERSON] було укладено спірні договори дарування належного на праві власності [PERSON] майна. Оспорювані правочини щодо значного обсягу цінного майна укладені між близькими родичами, є\~безоплатними, вчинені у короткий проміжок часу та під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні стосовно\~\~службових осіб ПП «Виробниче об`єднання Габіони захід Україна» в особі директора [PERSON] (дарувальника спірного майна) та інших пов`язаних з ним осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, що одним з видів покарання передбачають конфіскацію майна, що свідчить про їх фіктивність. Слід зазначити, що основною ознакою\~фіктивності оспорюваних\~правочинів також\~є відсутність\~у їхніх\~сторін наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цими правочинами,\~позивач [PERSON] \~зареєстрований за\~адресою місця\~знаходження спірного\~майна,\~продовжує користуватись\~ним та\~сплачувати комунальні\~послуги,\~що підтверджується\~відповідною довідкою\~та платіжними\~квитанціями.Таким\~чином позивач\~залишається фактичним\~власником та\~контролером цього\~майна.\~Вказані обставини\~свідчать,\~що оспорюванні\~договори дарування не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків. Окрім цього про фіктивність оспорюваних правочинів також свідчить те, що сторони з метою уникнення загрози арешту належного їм майна, для його перереєстрації, 30.04.2021 року зареєстрували свого неповнолітнього сина [PERSON] як фізичну-особу підприємця, що підтверджується відповідною випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, при цьому доказів реального здійснення [PERSON] підприємницької діяльності з 30.04.2021 по теперішній час суду не надано. При цьому суд не бере до уваги доводи відповідачки [PERSON] про те, що вона не знала реальної причини безоплатного відчуження [PERSON] належного йому майна на її користь та користь їх сина, оскільки сторони на час укладення спірних договорів перебували у зареєстрованому шлюбі, спільно приживали однією сім`ю та вели спільне господарство, що свідчить про її обізнаність про наявність відкритого кримінального провадження щодо підприємства свого чоловіка [PERSON] та можливості реальної загрози арешту їх спільного майна, а тому [PERSON] не могла не усвідомлювати реальних причини безоплатного відчуження майна чоловіком на її користь. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсними спірних договорів дарування, оскільки позивачем надано суду докази їх фіктивності. Позивач у зв`язку із захистом свої прав поніс судові витрати які складаються із наступного: судового збору при поданні позовної заяви у розмірі 3969 грн. 60 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача у справі подані документально підтверджені докази понесених витрат у строк визначений ст. 141 ЦПК України(квитанція). Позовні вимоги [PERSON] задоволенні у розмірі 100%. Отже з [PERSON] , [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати, а саме: судовий збір, що сплачений при поданні позовної заяви у розмірі 3969 грн. 60 коп. по 1984 грн. 80 коп. з кожного.

Outcome: approved