Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

[PERSON] 07.07.2022 року звернувся в Залізничний районний суд м.Львова із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення відповідача з будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ним та [PERSON] 23.04.2021 року було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кваснікевич Л.І. та за умовами якого сторони мали у майбутньому укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,03 га, кадастровий номер 4610165500:05:001:1145, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , та житлового будинку, який знаходиться на згаданій земельній ділянці. [PERSON] зазначає, що така земельна ділянка належить йому на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Стверджує, що всупереч тому, що основний договір між сторонами не був укладений, відповідач разом із сім`єю вселився та проживає в будинку та в добровільному порядку такий не хоче звільнити. У зв`язку з чим, позивач просить зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди в користуванні його будинком за адресою : [ADDRESS] ,\~шляхом виселення його з цього житла. Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 04.08.2022 року відкрито провадження у справі, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк відповідачем подано суду відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] проти позову заперечує, вважаючи такий необґрунтованим та безпідставним. Зокрема, вказує на те, що після укладення 23.04.2021 року попереднього договору купівлі-продажу, він передав позивачу частину коштів, які підлягали до сплати за основним договором, а саме 982247 грн., що становить еквівалент 35000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день платежу. Окрім цього, згідно із п.2.2 попереднього договору сторони зобов`язалися укласти основний договір не пізніше 23.04.2022 року, однак п.6.1 даного договору регулює форс-мажорні обставини, а саме те, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо вказане невиконання є наслідком обставин непереборної сили, які перебували поза волею та контролем сторін. При цьому, Торгово-промислова палата України листом №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року засвідчила форс-мажорні обставини, а саме військову агресію Російської Федерації проти України, яка спричинила введення на території України воєнного стану, а тому відповідач вважає, що не може виконувати свої зобов`язання за попереднім договором з позивачем, в тому числі укладення основного договору з огляду на виникнення обставин непереборної сили. До того ж, відповідач стверджує, що одночасно із укладенням попереднього договору між сторонами було досягнуто усної домовленості про те, що основний договір підлягає укладенню після продажу належної відповідачу квартири, а у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили [PERSON] був не в змозі здійснити продаж такої квартири, хоча зараз вже відновив спроби та намагається продати нерухомість. Крім цього, відповідач зазначає, що відповідно до усної домовленості з позивачем, останній позитивно ставився до можливості проживання у його будинку [PERSON] із його сім`єю, що підтверджується знімками з екрану електронного листування між дружиною відповідача та дружиною позивача про сплату рахунків за електроенергію у спірному будинку. При цьому, відповідач просить звернути увагу на те, що після його прохання про відтермінування укладання основного договору, з огляду на настання обставин непереборної сили, позивач з травня 2022 року розпочав вчиняти заходи спрямовані на унеможливлення життя відповідача та його сім`ї у даному будинку, а саме систематично погрожував можливістю їх виселення з нього та відрізав 19.05.2022 року дроти електропостачання в зазначеному будинку без подальшої їх ізоляції, що могло спричинити шкоду займанням, а також небезпеку життю та здоров`ю людей не тільки в будинку, в якому він проживає. Окрім цього, [PERSON] наголошує, що неодноразово зв`язувався з [PERSON] щодо неможливості укладення основного договору через форс-мажорні обставини, надсилав йому письмову заяву поштовим відправленням, ініціював та брав участь в організації зустрічі представників позивача та відповідача та пояснював свою позицію в усних та телефонних розмовах з позивачем. На підставі наведеного, відповідач просить позовну заяву про усунення перешкод в здійсненні прав власника житла та виселення залишити без задоволення. Ухвалою суду від 09.09.2022 року постановлено для повного та об`єктивного з`ясування обставин розгляд даної справи проводити за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та пояснили, що\~ [PERSON] вселився у спірний будинок зі своєю сім`єю у зв`язку із укладенням з позивачем попереднього договору щодо придбання у нього житлового будинку із земельною ділянкою. [PERSON] жодним чином не ухиляється від виконання своїх зобов`язань за попереднім договором з [PERSON] , а затримка виконання зобов`язань виникла лише через обставини непереборної сили та без вини відповідача. Відповідач зазначив, що квартира, яку має на меті продати, щоб оплатити решту суми для укладення основного договору, знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності його доньці [PERSON] і якщо є така необхідність, то може надати письмову розписку від доньки про передачу йому права розпоряджатися коштами одержаними від продажу її нерухомого майна. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши їхні доводи, викладені в заявах по суті справи, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.76-80\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявністьабо відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність\~достатності. Статтями\~12,\~81 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторонами у даній справі\~23.04.2021 року було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, який посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Відповідно до умов такого договору, сторони мали у майбутньому укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,03 га, кадастровий номер 4610165500:05:001:1145, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та житлового будинку, який знаходиться на зазначеній земельній ділянці, не пізніше 23.04.2022 року. В рахунок належних за основним договором платежів на підтвердження зобов`язання і забезпечення його виконання з метою забезпечення реалізації своїх дійсних намірів щодо купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки та своєї платіжної спроможності, відповідач за домовленістю сторін сплатив позивачу гроші в сумі 982247 (дев`ятсот вісімдесят дві тисячі двісті сорок сім) грн., що становить еквівалент 35000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день платежу, до підписання попереднього договору. Дану суму сторони договору розцінили як забезпечувальний платіж в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу. На час укладення попереднього договору будинок перебував ще на стадії будівництва і в подальшому був зданий в експлуатацію та 30.06.2022 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на цей будинок. Після укладення вказаного договору відповідач із сім`єю став проживати у спірному будинку, проводячи одночасно ремонтні роботи. При цьому, після настання обумовленого попереднім договором терміну укладення основного договору 23.04.2022 року, відповідач відмовився укласти основний договір, посилаючи на відсутність у нього коштів з огляду на запровадження воєнного стану, що вважає форс-мажорними обставинами, і продовжує проживати в спірному житлі і на час розгляду справи. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які\~\~мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст.379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири також визначені\~ст.383 ЦК України\~та\~ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законодавством. Згідно із ч.1\~ст.109 ЖК України, виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Право приватної власності позивача було належним чином зареєстроване 30.06.2022 року, що підтверджується витягом № 304179863 від 04.07.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. За наведеного вище правового регулювання, зокрема з положень ст.150 ЖК України, вбачається, що саме власнику будинку належить право користування та розпорядження таким. Право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином, позивач вправі заявити до відповідача вимогу про усунення йому перешкоди в здійсненні прав власника житлового будинку. Водночас судом не встановлено правових підстав для вселення та проживання відповідача у належному позивачу житлі, такі підстави не містить і укладений сторонами попередній договір від 23.04.2021 року. Доводи [PERSON] про досягнення усної домовленості із [PERSON] про проживання у спірному будинку суд відхиляє оскільки, відповідачем не доведено ні суті такої домовленості, ні строків, ні умов, за яких можливе його проживання у будинку, а електронне листування між дружинами сторін щодо оплати електроенергії у будинку не може оцінюватись як доказ дозволу чи домовленості саме про проживання [PERSON] чи його сім`ї у будинку, а не проведення ремонтних робіт чи інших домовленостей. Щодо виникнення форс-мажорних обставин, на які посилається відповідач у поданому ним відзиві на позовну заяву, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1\~ст.617 ЦК\~та\~ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні»\~форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством. Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38\~постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі N 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним. Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин. Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі N 908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у\~постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі N 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі N 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі N 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Отже,\~суд звертає увагу, що\~форс-мажорні обставини\~звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте\~не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань. Крім того,\~хоча відповідач\~посилався на\~обставини непереборної\~сили та\~п.6.1\~попереднього договору,\~при цьому\~він не\~дотримався п.6.2\~згаданого договору,\~який закріплює\~положення,\~що сторона,\~для якої\~наступили форс-мажорні\~обставини,\~зобов`язана не\~пізніше 3\~днів,\~з моменту\~їх виникнення\~повідомити іншу\~сторону про\~такі факти\~та вказати\~орієнтовний термін\~дії таких\~обставин.\~Однак,\~письмова заява\~ [PERSON] ,\~яку він\~надсилав [PERSON] \~датована лише\~12.05.2022\~року. При цьому, позивач не надав жодних документів та доказів, чому повідомлення відповідачем про наявність форс-мажорних обставин було зроблено із пропущенням 3-денного строку. Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор). Також відповідач в заперечення проти позовних вимог покликається у відзиві на неможливість через воєнний стан продажу належної йому квартири і укладення основного договору, проте, як встановлено під час розгляду справи по суті, та квартира, про яку вказує відповідач належить його доньці. Щодо можливості надання письмової розписки від доньки відповідача про передачу йому права розпоряджатися коштами одержаними від продажу нерухомості, на що покликався відповідач в судовому засіданні, то такі доводи не приймаються судом до уваги, оскільки відсутні у заяві відповідача по суті справи відзиві на позовну заяву, виключно в якому в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору. Враховуючи наведене і те, що взяті на себе зобов`язання за попереднім договором щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки і житлового будинку належним чином [PERSON] не були виконані в обумовлений строк, а саме лише укладення попереднього договору не дає підстави для проживання відповідача у спірному будинку, тому суд вважає, що відповідачем не доведено наявність в нього правових підстав для вселення та проживання у належному позивачу житловому будинку, натомість встановлено, що безпідставне користування [PERSON] цим будинком створює позивачу перешкоди в здійсненні ним прав власника, а відтак позов є підставним, права [PERSON] як власника житлового будинку за адресою: [ADDRESS] підлягають захисту шляхом виселення [PERSON] з цього житла. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, то судові витрати підлягають стягненню з відповідача та відшкодуванню позивачу. На підставі наведеного та

Outcome: approved