Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач), у якому просив витребувати у відповідача на його користь нерухоме майно, а саме: - земельну ділянку № 15 , кадастровий номер 8000000000:90:526:0015, загальною площею 0,0504 га, для ведення підсобного сільського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку № 16 , кадастровий номер 8000000000:90:526:0007, загальною площею 0,0497 га, для ведення підсобного сільського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що відповідно до державного акта про право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 146163 від 20 грудня 2001 року він є власником земельної ділянки № 15 , за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015, загальною площею 0,0504 га, для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] . Згідно з договором купівлі-продажу від 22 травня 2006 року № 1812 та державним актом про право власності на земельну ділянку від 19 червня 2006 року, серія КВ № 142298, він є власником земельної ділянки № 16 , за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007, загальною площею 0,0497 га, для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] . Вказані земельні ділянки були продані без його відома та згоди. Спірні земельні ділянки відчужувалися неодноразово, наразі перебувають у чужому незаконному володінні [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судовими справами між суддями від 01 березня 2018 року зазначену цивільну справу передано судді Даниленку В.В. Ухвалою від 05 березня 2018 року дану справу прийнято до провадження суддею Даниленком В.В., призначено її до судового розгляду в загальному порядку з проведенням підготовчого засідання з повідомленням сторін для розгляду справи. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року у даній справі, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний суд у своїй постанові зазначив, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей, і як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, вказаного не врахував, не дав належної оцінки обґрунтуванням позивача щодо пропуску строку для подання доказів, чим не сприяв всебічному розгляду справи. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року справу прийнято до провадження. Призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 13 липня 2022 року надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , у якій позивач за цим позовом просила визнати недійсними Державні акти на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-КВ № 146163, виданий Київським міським управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради 20 грудня 2001 року, реєстраційний номер № 63-2-00595 та земельну ділянку серії КВ № 142298, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради 19 червня 2006 року, реєстраційний номер № 10-7-05530 та стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року відмовлено у прийнятті заяви [PERSON] про зміну предмету позову. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року відмовлено [PERSON] у поновленні пропущеного процесуального строку для подання зустрічної позовної заяви. Зустрічну позовну заяву повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року про відмову у поновленні пропущеного процесуального строку та повернення зустрічної позовної заяви скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року поновлено [PERSON] пропущений процесуальний строк для подачі зустрічної позовної заяви. Прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання державних актів про право приватної власності на землю недійсними та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що згідно з висновком експерта від 21 грудня 2017 року № 026-12-17, виконаного експертом управління державної політики у сфері пробірного нагляду та документів суворої звітності Міністерства фінансів України Мегріною Н.В., встановлено, що державні акти серії ІІ-КВ № 146163 та серії КВ № 142298 не виготовлялися та є підробними, [PERSON] право власності на спірні земельні ділянки не набув, тому не має права вимоги до [PERSON] 24 жовтня 2022 року [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву, у якому посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Відзив мотивований тим, що позивач, як на підставу позовних вимог, посилається на висновок експертизи від 21 грудня 2017 року про те, що державні акти є підробленими, однак на експертизу подані державні акти саме вилучені у приватного нотаріуса Малахова М.С., що свідчить про те, що надані приватному нотаріусу Державні акти є підробленими, зазначені обставини підтверджені висновком експертизи. Крім того, [PERSON] не вчиняв будь-яких дій спрямованих на відчуження спірних земельних ділянок, відсутність волевиявлення їх продажу підтверджується тим, що у [PERSON] наявні оригінали цих Державних актів на землю. Проведеним висновком експерта Управління державної політики у сфері пробірного нагляду та документів суворої звітності Міністерства фінансів України Мегріна Н.В. від 25 квітня 2018 року державні акти [PERSON] відповідають сигнальному примірнику бланка, зазначеного замовлення, що був виготовлений ДП «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів. [PERSON] не підписував будь-які договори купівлі-продажу щодо відчуження земельних ділянок від 03 лютого 2016 року, договори є неукладеними та нікчемними. У відбувшихся судових засіданнях позивач - відповідач за зустрічним позовом та його представник підтримали заявлені позовні вимоги за первісним позовом, вважали їх обґрунтованими та просили задовольнити з підстав викладених у позові, проти зустрічних позовних вимог заперечили, просили суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача, у свою чергу, заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог за первісним позовом, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві. Також прохав суд задовольнити зустрічний позов з підстав у ньому викладених. Суд, заслухавши позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд встановив, що згідно з державним актом про право приватної власності на землю від 20 грудня 2001 року, серія ІІ-КВ № 146163, [PERSON] отримав у власність земельну ділянку № 15 , кадастровий номер 8000000000:90:526:0015, загальною площею 0,0504 га, для ведення підсобного сільського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку від 19 червня 2006 року серія КВ № 142298 [PERSON] отримав у власність земельну ділянку № 16 , кадастровий номер 8000000000:90:526:0007, загальною площею 0,0497 га, для ведення підсобного сільського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0504 га (кадастровий номер 8000000000:90:526:0015), яка розташована у садовому товаристві «Світанок» на [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. і зареєстрований у реєстрі за № 64, та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0497 га (кадастровий номер 8000000000:90:526:0007), яка розташована у садовому товаристві «Світанок» на [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. і зареєстрований у реєстрі за № 63. 03 грудня 2016 року [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу, придбала спірні земельні ділянки у [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. (реєстраційний № 2575 та № 2576). Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року (справа № 753/6139/16-ц) позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0504 га (кадастровий номер 8000000000:90:526:0015), яка розташована у садовому товаристві «Світанок» на [ADDRESS] , укладений 03 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. і зареєстрований у реєстрі за № 64. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0497 га (кадастровий номер 8000000000:90:526:0007), яка розташована у садовому товаристві «Світанок» на [ADDRESS] , укладений 03 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховим М.С. і зареєстрований у реєстрі № 63. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у цій справі. Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що надані до суду докази і пояснення позивача не дають підстав для висновку, що [PERSON] не укладав і не підписував оспорюваних договорів купівлі-продажу. Висновок районного суду про задоволення позову фактично ґрунтується на порівнянні районним судом оригіналу паспорта позивача із фотокопіями паспорта, які додані до нотаріальної справи, тобто не ґрунтується на належних і допустимих доказах, оскільки суд не вправі перебирати на себе функції експерта. 25 жовтня 2017 року [PERSON] , у зв`язку з незаконним вибуттям спірних земельних ділянок із його власності, звернувся до органів досудового розслідування із заявою за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України. Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 09 листопада 2017 року та опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді у приватного нотаріуса, вилучені документи на підставі яких проведено відчуження спірних земельних ділянок. Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 травня 2018 року № 8-4/506, проведеного в кримінальному провадженні № 4207100000001341, рукописний запис у графі «підпис» у заяві від 03 лютого 2016 року щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0497 га, за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007, яка підписана від імені [PERSON] , виконаний ймовірно, не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний запис у графі «підпис» у заяві від 03 лютого 2016 року щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0497 га, за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015, яка підписана від імені [PERSON] , виконаний ймовірно, не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний запис у графі «підпис» у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 03 лютого 2016 року, кадастровий номер 8000000000:90:526:0007, виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. Рукописний запис у графі «підпис» у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 03 лютого 2016 року, кадастровий номер 8000000000:90:526:0015, виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до висновку експерта від 21 грудня 2017 року № 026-12-17, виконаного експертом управління державної політики у сфері пробірного нагляду та документів суворої звітності Міністерства фінансів України Мегріною Н.В., проведеного на підставі постанови слідчого про призначення експертизи документів від 30 листопада 2017 року, вбачається, що державні акти на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 146163, КВ № 142298 не виготовлялися і є підробленими. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Отже, право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику у його фактичне володіння. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує, що спірні земельні ділянки вибули з його володіння поза волею на підставі підроблених документів. Жодних правочинів щодо розпорядження та відчуження належних йому земельних ділянок позивач не вчиняв та не підписував. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. За таких обставин, належним способом захисту прав позивача, який вважає, що його права як власника порушені, є позов про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. При цьому, звертаючись до суду з даним позовом позивач визначив відповідачем лише [PERSON] . Водночас, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19). Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2022 року у справі №754/16978/21. Судом встановлено, що спірні правовідносини, окрім [PERSON] , стосуються прав та обов`язків як [PERSON] , так і [PERSON] , оскільки саме вони були власниками спірних земельних ділянок у ланцюгу їх продажу [PERSON] . За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Учасники судового процесу та їхні представники, як зазначено у частині першій статті 44 ЦПК України, повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. В контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя, суд звертає увагу на те, що позивач, користуючись належним чином своїми процесуальними правами, з урахуванням наведених вище обставин мав реальну можливість як звернутись із позовом у тому числі і до належних відповідачів ( [PERSON] та [PERSON] , які були власниками спірних земельних ділянок у ланцюгу їх продажу [PERSON] ), так і подати клопотання про залучення їх в якості співвідповідачів у цій справі. Натомість будь-яких заяв/клопотань на відповідній стадії розгляду справи про залучення співвідповідачів у даній справі, як позивачем за первісним позовом, так ї його представником заявлено не було. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, заявленого виключного до одного відповідача - [PERSON] - останнього власника спірних земельних ділянок, оскільки без залучення усіх належних відповідачів, які були їх власниками у ланцюгу продажу цього майна, позовні вимоги не можуть бути вирішені. Щодо заявлених вимог за зустрічним позовом про визнання недійсними державних актів на землю, судом встановлено наступне. Частиною шостою статті 126 ЗК України (яка діяла на дату підписання нотаріального договору купівлі-продажу) визначається перелік документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, а саме при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою статті 126 Земельного кодексу, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ робить відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження. Порядок переходу права власності на земельні ділянки на території України чітко визначається ЗК України. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на земельну ділянку - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18) та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань (частини перша, друга статті 102 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. За зустрічним позовом [PERSON] посилаючись на висновок експертизи від 21 грудня 2017 року №026-12-17, як на єдину підставу для задоволення її вимог, обґрунтовує їх тим, що Державний акт, виданий [PERSON] є недійсним, отже він не має права власності на спірні земельні ділянки, однак такі позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач за зустрічним позовом не надала належні та допустимі докази, що підтверджують недійсність Державних актів. Натомість, згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 14 травня 2018 року № 8-4/506, вказані державні акти по яким проводилось експертне дослідження від 21 грудня 2017 року №026-12-17 та на які посилається позивач за зустрічним позовом, були вилучені у приватного нотаріуса Малахова С.В. в рамках кримінального провадження за заявою [PERSON] , не виготовлялися і є підробленими, і саме на їх підставі спірні земельні ділянки були відчужені позивачем за первісним позовом [PERSON] . Інших доказів недійсності оспорених позивачем за зустрічним позовом державних актів на землю, або будь-яких посилань на їх наявність, під час розгляду справи ані [PERSON] , ані її представником, суду не надано. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed