Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом в якому просить розірвати шлюб зареєстрований 29 листопада 2014 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис №1627. Визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] і доньки [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зазначено, що позивач з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 2014 року. Від цього шлюбу мають двох дітей: сина - [PERSON] , [INFO] і доньку - [PERSON] , [INFO] . На протязі останніх двох років сімейне життя між подружжям погіршились, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Мають різні погляди на життя. Відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями. З ініціативи відповідачки між сторонами постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стають діти, що тяжким чином впливає на їх психічний стан та кожен раз спричиняє позивачу та дітям душевних страждань. Мешкають в будинку, який для проживання надала родина позивача, а саме його рідний брат. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинене. Позивач як батько спільних дітей, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про діток, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їх дітей. Позивач переконаний, що діти повинні проживати разом з ним в будинку [ADDRESS] , оскільки любить своїх дітей і спроможний забезпечити їх всім необхідним, має постійну роботу і постійний заробіток. Діти відвідують дитячий садочок, обліковані в медичних установах. Постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них. Позивач зазначає, що відповідачка покинула дітей втікаючи від війни і виїхала за межі України. Позиція відповідача. Відповідачка [PERSON] не скористалася своїм правом та не подала в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подала зустрічний позов. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 25 липня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 02 серпня 2022 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 27 вересня 2022 року. Зобов`язано службу у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради Харківської області надати суду належним чином оформлений письмовий висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з батьком. 13 вересня 2022 року позивач подав уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року зобов`язано службу у справах дітей та сім`ї Кегичівської селищної ради Харківської області надати суду належним чином оформлений письмовий висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з батьком та підготовче засідання відкладено на 07 листопада 2022 року. Ухвало суду від 07 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначити до розгляду по суті на 29 листопада 2022 року. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час повідомлений у встановленому законом порядку, через канцелярію суду представник позивач надав заяву в якій просить провести розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки відповідач суду не повідомила. Відзиву та заяв від неї не надходило. Крім того, згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, відповідно до поштової відмітки відправлення повернуті без вручення, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Виклики були направлені за зареєстрованою адресою місця проживання відповідача. Іншої адреси суду не повідомлено. Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Представник третьої особи надала заяву з проханням провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року постановлено ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Судом установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 2014 року, який зареєстровано Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1627, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Від цього шлюбу народились діти [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9), [PERSON] , [INFO] , згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). Згідно копії витягу з МВС вбачається, що відповідачка [PERSON] виїхала за межі України 22 червня 2022 року (а.с.13). Відповідно висновку Органу опіки та піклування Кегичівської селищної ради від 20 вересня 2022 року №04-30/2022, Орган опіки та піклування Кегичівської селищної ради вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітніх дітей разом з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с.32-33). Відповідно висновку Органу опіки та піклування Кегичівської селищної ради від 03 листопада 2022 року №04-30/2502, Орган опіки та піклування Кегичівської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.61-62). Відповідно до витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 30 червня 2022 року № 167, вбачається що [PERSON] - старший солдат, старший оператор-снайпер (2 категорії) 1 відділення спостереження взводу спостереження розвідувальної роти - Радіотелефоніста 1 відділення спостереження взводу спостереження розвідувальної роти, встановлено оклад 2640 грн. Надбавки за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуги років (копія, а.с.69). Згідно службової характеристики солдата [PERSON] за час проходження служби, на посаді радіотелефоніста 1 відділення спостереження взводу спостереження розвідувальної роти солдат [PERSON] зарекомендував себе з позитивної сторони. До виконання своїх службових обов`язків відноситься відповідально, до товаришів по службі ставиться з повагою. Не порушує військову дисципліну. Бережно ставиться до озброєння та свого майна. Свою зброю справності та готовою до застосування, матеріальну частину зброї знає добре. Морально стійкий. Добре пристосовується до нових умов виконання обов`язків військової служби та швидкої зміни обстановки, наполегливий та ініціативний в роботі. Поставлене завдання виконує вчасно. Розпочату справу завжди доводить до кінця. Військові статути, накази і настанови знає. В умовах кризової ситуації діє зібрано. Програму бойової підготовки засвоїв відмінно. Фізично розвинутий добре. Характер: врівноважений, спокійний, розсудливий (копія, а.с.75). Відповідно до витягу МВС України [PERSON] , [INFO] , станом на 17 листопада 2022 року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с.76). Згідно довідки Кегичівської ЦРЛ Джумагалдієв А.У. на обліку в наркологічному кабінеті КНП КРР «Кегичівського ЦРЛ» не перебуває (а.с.77). Щодо позовної вимоги позивача про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3,5 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Як встановлено ч. 2 ст. 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Ч. 1 ст. 1 ст. 104 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим. Ч. 1 ст. 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Зберегти сім`ю сторін не уявляється можливим, тому що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, шлюбно-сімейні відносини припинені. Як роз`яснено в п. 10 № Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд вважає, що за таких обставин, сім`я розпалася повністю та відновлена бути не може, оскільки сторони проживають окремо, проти надання строку на примирення категорично заперечили, ці стосунки суперечать інтересам позивача, який не бажає подальшого перебування у шлюбі, тому шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, оскільки відповідачем не заявлено клопотання про зміну прізвище на дошлюбне, тому суд не вбачає підстав для зміни прізвища. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей суд зазначає наступне. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статей 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. Вирішуючи питання, щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] разом з батьком, суд виходить з того, що відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. При визначенні місця проживання дітей суд враховує, що позивач має стабільний дохід, а отже забезпечений матеріально. Батько згідно службової характеристики зарекомендував себе з позитивної сторони, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, на обліку в наркологічному кабінеті не перебуває. Крім того, орган опіки і піклування надав висновок щодо доцільності визначення місця проживання разом з батьком. Підстави, передбачені ч. 2 ст. 161 СК України, відповідно до яких суд не може передати дітей для проживання з батьком, у судовому засіданні не встановлені. Натомість відповідачка на теперішній час знаходиться за межами території України, про що свідчить витяг з МВС України, а отже мати не зможе на постійній основі належним чином виконувати батьківські обов`язки по утриманню та вихованню дітей. На думку суду, залишення малолітніх дітей проживати з батьком у їх звичному середовищі з належним доглядом про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання відповідатиме якнайкращим інтересам дітей, сприятиме повноцінному їх вихованню та розвитку. За таких обставин, ураховуючи інтереси дітей, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог, є достовірними, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги про визначення місця проживання дітей, разом з їхнім батьком, підлягають задоволенню, а таке рішення суду буде в повній мірі відповідати інтересам дітей. Позивач просить залишити судові витрати за ним, тому підстав для їх розподілу суд не вбачає. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу. Як встановлено ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Outcome: approved