Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] , уточнивши вимоги, просить з підстав передбачених ст. 71 ЖК України, визнати такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування вимог вказала, що спірна квартира є трикімнатною, упорядкованою, не приватизованою. Крім неї, у квартирі зареєстровані і зазначені діти, які з грудня 2018 року, тобто більше шести місяців, не проживають. На даний час онуки [PERSON] та [PERSON] проживають з батьками. Зняття з реєстрації дітей їй необхідно для подальшої приватизації жилплощі. Відповідач [PERSON] , яка є матір`ю дітей, заперечує задоволенню вимог. Правову позицію обґрунтовує тим, що іншого житла ні у неї, ні у чоловіка немає, що унеможливлює реєстрацію дітей. На даний час вона взагалі ніде не зареєстрована і вони з чоловіком винаймають житло. Представник Служби у справах дітей Конотопської міської ради Дем`яненко А.О. подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, задоволенню вимог заперечує. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши представлені докази дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог виходячи із такого. Сторонами не оспорюється, що спірна квартира є упорядкованою, трикімнатною, не приватизованою. У цій квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та її малолітні онуки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. За положеннями частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР (далі ЖК) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК передбачає загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно з цією нормою при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Результат аналізу статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Згідно з цивільним процесуальним законом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Приписами ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено право дитини на житло, зокрема: Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивач просить суд визнати малолітніх онуків такими, що втратили право користування спірним житлом, оскільки ті не проживають більше шести місяців, при цьому не надавши доказів на підтвердження того, що реєстрація дітей перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися майном, а також, що діти забезпечені житлом і саме без поважних причин не проживають у спірній квартирі. Разом з тим, відповідач стверджує, що спільно з дітьми та чоловіком вимушені винаймати житло, оскільки іншого - не мають. Той факт, що відповідачу [PERSON] належить одна четверта частка у праві спільної часткової власності однокімнатної квартири [ADDRESS] , де фактично проживають чотири дорослі людини, не може свідчити про забезпечення житлом [PERSON] та її малолітніх дітей.

Outcome: dismissed