Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є користувачем жилого приміщення, а саме кімнати [ADDRESS] . Крім нього, у дані й кімнаті зареєстрований [PERSON] . Вказав, що житло йому було надане на підставі ордера № 172 від 16.07.2010 року «на заселення на ліжко-місце в гуртожитку для одиноких» у відповідності до ст. 129 ЖК України. Також до кімнати був заселений і [PERSON] на підставі ордеру, виданого ЗАТ «Хімпобутсервіс». Вказав, що на даний час лише він проживає в кімнаті. Зазначив, що [PERSON] у житловому приміщенні - кімнаті [ADDRESS] не проживає тривалий час, орієнтовно з 2015 року, фактичне місце проживання його невідоме, особисті речі відповідача в кімнаті відсутні, обов`язки по сплаті комунальних послуг не виконує. Відмітив, що перешкод в користуванні жилим приміщенням він не чинив. Відповідач [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації без поважної причини близько семи років. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне користування майном. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.11.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не скерував. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Додатково зазначив, що займає ліжко-місце в кімнаті [ADDRESS] , але планує в подальшому офіційно займати всю кімнату, так як по факту він в ній проживає один, зробити в ній капітальний ремонт. Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений, із заявами до суду не звертався. Представник третьої особи Прокопчук А.П. в судовому засіданні проти позову заперечила. Зазначила, що відповідач займає ліжко-місце в кімнаті, ордер виданий саме на ліжко-місце. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] набув право проживання у кімнаті [ADDRESS] на підставі ордеру на заселення на ліжко-місце в гуртожитку № 4 для одиноких №172, виданого ЗАТ «Хімпобутсервіс», за адресою [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорту [NUMBER] , виданого Катеринопільським РВ УМВС України в Черкаській області 16.04.2004, [PERSON] , [INFO] , з 23.07.2010 року зареєстрований за адресою - [ADDRESS] . За відомостями департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 07.10.2022 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.08.2010 року. Позивач стверджує, що наявність у відповідача реєстрації його місця проживання у кімнаті [ADDRESS] перешкоджають позивачу реалізувати право на приватизацію такої кімнати. В той же час, оскільки відповідач не використовує таке житлове приміщення за цільовим призначенням протягом тривалого часу, то є підстави для позбавлення його права користування таким житловим приміщенням. За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом. Тож спір між сторонами виник з житлових правовідносин, які регулюються нормами Житлового кодексу України (далі - ЖК), Закону України від 04.09.2008 №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон №500) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам позивача слід звернути увагу, що частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Положення Житлового кодексу України не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями Цивільного кодексу України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що позивач станом на час звернення до суду з цим позовом не є власником кімнати [ADDRESS] , а є лише наймачем одного ліжко-місця. В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд в постанові від 10.04.2019р. у справі №459/1238/16-ц зробив наступний висновок: «Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки (ч. 1 ст. 127 ЖК). Особи, які проживають у гуртожитку, мають право на зайняття в ньому ліжко-місця і не наділені правом на звернення до суду з вимогами про визнання іншої особи такою, що втратила право користування ним чи проживання в ньому. Згідно зі статтею 18 ЖК Української РСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.» На час звернення позивача до суду гуртожиток в цілому, зокрема і спірна кімната [ADDRESS] , перебували у комунальній власності Черкаської міської ради, а відтак у позивача відсутнє право позиватись до відповідача з вимогою про визнання його таким, що втратив право користування спірною кімнатою, з підстав, передбачених ст.71 ЖК. Подібна правова позиція тлумачення та застосування положень ст.ст. 71, 127 ЖК викладена й у постанові Верховного Суду від 31.10.2022р. у справі №592/5041/21. В цьому контексті слід також зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ч. 4, 5 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на порушення його інтересу щодо реалізації права на приватизацію спірної кімнати. Однак позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач не проживає у спірній кімнаті без поважних причин, не доведено, що відповідачем чиняться позивачу перешкоди у проживанні в кімнаті. Крім того, позивач не довів, що він є повноважним на таке визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За таких обставин позовні вимоги не підлягають до задоволення. У зв`язку з тим, що позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed