Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулась в суд з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення заробітної плати. Позов обґрунтовано тим, що у період з 01.06.2007 року позивач знаходиться у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Під час перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 156793,78 грн. Починаючи з 01.01.2020 року роботодавець припинив виплачувати позивачу нараховану заробітну плату, аргументуючи це тим, що у нього відсутні грошові кошти. При цьому роботодавець весь час обіцяв виплатити заборгованість по заробітній платі, а також відмовлявся звільнити позивача, щоб не проводити остаточний розрахунок. 13.05.2022 року позивачем в Ковельській державній податковій інспекції ГУ ДПС у Волинській області було отримано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 13.05.2022 року. Згідно даних відомостей, загальна сума нарахованої та невиплаченої позивачу заробітної плати за період з 01.01.2020 року по 31.12.2021 року становить 124293,78 грн. Починаючи з 01.01.2022 року роботодавець припинив подавати до контролюючого органу звітність про нараховану та виплачену заробітну плату працівнику [PERSON] . Разом з тим, позивач продовжувала працювати, а мінімальна заробітна плата, згідно відомостей Міністерства фінансів України, з 01.01.2022 року становить 6500,00 грн. Таким чином, на думку позивача, заборгованість із заробітної плати відповідача перед позивачем за період з 01.01.2022 року по 31.05.2022 року становить 32500,00 грн. На підставі викладеного позивач просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 156793,78 грн. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.06.2022 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача подав відзив на пред`явлений позов, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Зокрема, представник відповідача зазначає, що якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин повний календарний місяць, за який здійснюються розрахунки щодо нарахування заробітної плати, то заробітна плата (основна - посадовий оклад, тарифна ставка, оклад) працівникові за цей місяць не нараховується. Якщо працівник був відсутній на робочому місці без поважних причин окремі дні (години), то основна заробітна плата нараховується виходячи з відпрацьованого працівником робочого часу (фактично виконаної роботи). При цьому, [PERSON] у період з 01.01.2020 року по 31.05.2022 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем, однак була присутня на роботі лише: січень 2020 року - відсутня цілий місяць; лютий 2020 року - відсутня цілий місяць; березень 2020 року - присутня 25, 28 березня (2 робочі дні); квітень 2020 - присутня 27, 30 квітня (2 робочі дні); травень 2020 року - присутня 05, 08, 14, 17, 21 травня (5 робочих днів); червень 2020 року - присутня 19, 22 червня (2 робочі дні); липень 2020 року - присутня 15, 23, 29 липня (3 робочі дні); серпень 2020 року - відсутня цілий місяць; вересень 2020 року - присутня 09, 29 вересня (2 робочі дні); жовтень 2020 року - присутня 02, 08, 23, 26, 29 жовтня (5 робочих днів); листопад 2020 року - присутня 13, 15, 16, 28 жовтня (4 робочі дні); грудень 2020 року присутня 01, 03, 05, 07, 10, 13, 19, 22, 25, 28, 31 грудня (11 робочих днів); січень 2021 року - присутня 03 січня (1 робочий день); лютий 2021 року - присутня 16 лютого (1 робочий день); березень 2021 року - присутня 01, 04, 07 березня (3 робочі дні); квітень 2021 року - відсутня цілий місяць; травень 2021 року - відсутня цілий місяць; червень 2021 року - присутня 10 червня (1 робочий день); липень 2021 року - присутня 07 липня (1 робочий день); серпень 2021 року - присутня 16, 23, 31 серпня (3 робочі дні); вересень 2021 року - присутня 02, 04, 09, 23 вересня (4 робочі дні); жовтень 2021 року - відсутня цілий місяць; листопад 2021 року - відсутня цілий місяць; грудень 2021 року - відсутня цілий місяць; січень 2022 року - відсутня цілий місяць; лютий 2022 року - відсутня цілий місяць; березень 2022 року - відсутня цілий місяць; квітень 2022 року - відсутня цілий місяць; травень 2022 року - відсутня цілий місяць. Всього у період з 01.01.2020 року по 31.05.2022 року [PERSON] була присутня на роботі і фактично виконувала свою роботу лише 50 робочих днів. Всі інші дні позивач була відсутня на роботі без поважних причин і не виконувала свою роботу. З огляду на викладене, на думку представника позивача, позовні вимоги про стягнення заробітної плати у період відсутності позивача на роботі без поважних причин є такими, що не підлягають до задоволення. Крім цього, представник відповідача зазначає, що позивач просить стягнути за 2020-2022 роки суму нарахованої заробітної плати, в яку включається податок з доходів фізичних осіб і військовий збір. При цьому, податок з доходів фізичних осіб (18%) по [PERSON] в сумі 22372,88 грн. та військовий збір в сумі 1864,41 грн. (1,5%) за 2020-2021 роки було сплачено до бюджету, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Крім цього, за 2022 року по [PERSON] було сплачено 2363,50 грн. податок з доходів фізичних осіб (18%) і 196,96 грн. військового збору (1,5%), що підтверджується платіжними дорученнями. Нарахування заробітної плати і сплата податків по позивачу здійснювалися відповідачем, оскільки остання перебувала з відповідачем у трудових відносинах. Однак, у зв`язку із тим, що була відсутня на роботі і, відповідно, не виконувала роботу, заробітна плата їй за зазначений період не сплачувалась. Враховуючи викладене, представник відповідача просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В судовому засіданні 07.11.2022 року представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та вказував на те, що в даному випадку між позивачем та відповідачем мали місце саме трудові відносини, а не цивільні, які регулюються, в тому числі, Законом України "Про оплату праці". Позивач протягом тривалого часу виконувала роботу, яка оплачена належним чином не була. Просив позов задовольнити повністю. В судовому засіданні 21.12.2022 року представник позивача [PERSON] зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача в користь позивача 126274,84 грн. заборгованості по заробітній платі. Зазначена сума, на думку представника позивача, є заробітною платою позивача, яка підлягає для виплати та з якої вже відраховано всі обов`язкові платежі та збори. Просив задовольнити позов в повному обсязі з врахуванням зменшення позовних вимог. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві, та просили відмовити у задоволенні позову повністю. Вказували на те, що відповідач сплачував позивачу заробітну плату за фактично відпрацьований час (фактично виконану роботу). Оскільки позивач тривалий час була відсутня на робочому місці, обов`язку сплачувати заробітну плату в повному розмірі не виникає. Вказували на те, що заробітна плата позивачу нараховувалась в повному обсязі, утримувались всі необхідні податки та збори, однак безпосередньо позивачу виплачувалась заробітна плата за фактично відпрацьований час. В ході судового розгляду справи визнали наявність заборгованості перед позивачем в сумі 17550 грн. Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні матеріали цивільної справи, прийшов до висновку про те, що позов повністю підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач перебувала та перебуває на даний час в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] на посаді сторожа за трудовим договором від 01.06.2007 року № 642, що підтверджено записами в її трудовій книжці та трудовим договором /а.с. 7, 28/. Зазначену обставину відповідач не заперечує. Згідно умов трудового договору від 01.06.2007 року, фізична особа-підприємець зобов`язується оплачувати працю Працівника у розмірі 420,00 грн., а надалі мінімальну заробітну плату згідно чинного законодавства /а.с. 28/. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 13.05.2022 року, загальна сума нарахованої [PERSON] заробітної плати за період з 01.01.2020 року по 31.12.2021 року становить 124293,78 грн. Відповідно до наданих податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку; відомостей про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору; платіжних доручень та банківських квитанцій, відповідач сплачував всі необхідні платежі і збори, в тому числі й за позивача, виходячи з нарахованої останній мінімальної заробітної плати /а.с. 29-81/. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків, станом на 01.12.2022 року, загальна сума нарахованої [PERSON] заробітної плати за період з 1-го кварталу 2022 року по 3-й квартал 2022 року становить 13130,56 грн. Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України "Про оплату праці" та Кодекс законів про працю України. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 141 КЗпП України передбачено, що обов`язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України). Аналогічні положення передбачені в ЗУ "Про оплату праці". Згідно вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач подала докази, які підтверджують наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі в сумі 126274,84 грн. (з врахуванням вже сплачених обов`язкових платежів і зборів). В той же час відповідач не довів належними та допустимими доказами, що сума заборгованості по заробітній платі є іншою. Так, відповідач визнав, що виплачував заробітну плату позивачу лише частково (за фактично відпрацьований час) готівкою без платіжних відомостей. Однак будь-яких документальних підтверджень даного факту суду не надав. Представник позивача категорично заперечував той факт, що позивач отримувала будь-які кошти в рахунок заробітної плати. При цьому відповідач також визнав, що, з метою уникнення відповідальності за порушення трудового законодавства, нараховував відповідачу мінімальну заробітну плату та сплачував всі необхідні податкові платежі і збори. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили лише той факт, що позивач регулярно була відсутня на робочому місці, а також те, що заробітна плата виплачується відповідачем готівкою без підпису у платіжних відомостях про її отримання. Таким чином показання даних свідків жодним чином не спростовують доводів позивача про наявність заборгованості по заробітній платі. Сам по собі факт тривалої відсутності позивача на робочому місці не дає відповідачу права не виплачувати нараховану заробітну плату і може бути лише підставою для звільнення позивача з роботи. Решта доводів відповідача та його представника не спростовують зазначених висновків суду, а тому відхиляються за безпідставністю. Таким чином\~суд повно,\~всесторонньо та\~об`єктивно\~дослідивши наявні\~в матеріалах\~справи докази,\~прийшов до\~висновку про те, що відповідачем були порушені права позивача, передбачені\~ст. 115 КЗпП України, а саме - право на оплату праці та своєчасне отримання заробітної плати, а тому дане право підлягає судовому захисту. За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути нараховану та не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2020 року по 31.05.2022 року в сумі\~126274,84 грн. (з врахуванням вже сплачених обов`язкових платежів і зборів). У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення\~заробітної плати\~на підставі ч. 1 п. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 1262,75 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved