Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , який є законним представником [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, звернулась адвокат Сачаєва Ірина Олександрівна. В обґрунтування позовних вимог адвокат зазначила, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . Представник зазначає, що в квартирі позивача зареєстровані, однак, з 2016 року не проживають відповідачі у справі [PERSON] , її онук та [PERSON] , правнук, які комунальні платежі не сплачують, не несуть будь-яких витрат по утриманню майна. Наявність реєстрації відповідачів створює позивачу, як власнику перешкоди в користуванні житлом, та додаткові фінансові витрати. На підставі викладеного просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Сачаєва Ірина Олександрівна не з`явились, 15.12.2022 року представник позивача подала заяву щодо можливості розгляду справи за відсутності позивача, згідно якої представник зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.20). Відповідач [PERSON] , який також є законним представником [PERSON] , до суду не з`явися, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с.17-18), на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», що не є перешкодою для розгляду справи по суті. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про час та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини не явки суду не повідомив, з заявами про відкладення справи або письмовими поясненнями щодо позовних вимог не звертався (а.с.16). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 15 грудня 2022 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач зазначила, що є власником квартири, в якій також зареєстровані, її онук та правнук, тобто відповідачі у справі, які в квартирі не проживають, не сплачуються комунальні послугу та не приймають участі в утриманні житла, що створює позивачу, як власнику перешкоди в користуванні власністю, крім іншого, наявність зареєстрованих відповідачів в квартирі покладає на позивача тягар щодо сплати комунальних послуг. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності, згідно якого право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 08.06. 2004 року. Частка власності становить: 1/1 (а.с.7). Також, матеріалами справи встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.10.2017 року (справа № 523/8749/17) позов [PERSON] було задоволено. Усунуто перешкоди [PERSON] в реалізації права власності на житло визнавши [PERSON] ,1982 року народження, особою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Крім іншого, даним судовим рішення встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 28.03.2017 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] дитина проживає разом з відповідачкою (а.с.3). За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація відповідачів підтверджується даними Відомості №П3-92480-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку згідно якої за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 30.06.2004 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: [INFO] та [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: [INFO] (а.с.6). На підтвердження факту не проживання в квартирі, судом досліджуються Акти про не проживання від 21.07.2016 року та 06.09.2022 року, згідно яких зазначено, що з березня 2016 року онук позивача - [PERSON] , [INFO] та правнук [PERSON] , [INFO] , не проживають за місцем реєстрації. Комунальні послуги не сплачують (а.с.4,5). Відсутність відповідачів за адресою реєстрації підтверджується також поштовими повідомленнями про не можливість вручення судової повістки про виклик до суду, у зв`язку з відсутністю адресата за адресою місця проживання (а.с. 17-18). Щодо визнання втративши права користування житловим приміщенням малолітнім [PERSON] , [INFO] , суд виходить з наступного. Згідно положення ч. 4 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім іншого, відповідно до п.16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 року № 265 - місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Матеріалами справи встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] ,1982 року народження, яку рішенням Суворовського районного суду м. Одесі від 10.10.2017 року визнано втратившою право користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Враховуючи, квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей про домовленість між сторонами про тривалу відсутність відповідачів, а також доказів поважних причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації без поважних причин та не мають наміру там проживати, а отже є підстави для визнання їх таким, що втратили право користування житлом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що [PERSON] та його син [PERSON] не проживають в квартирі, суд приходить до висновку, що відповідачі, як особи, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживають, власниками квартири не являються, відповідач комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідачів у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідачі втратив право користування спірним житлом, тому позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі: 992 грн. 40 коп. На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України,

Outcome: approved