Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

31 грудня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними довіреностей та договору купівлі-продажу. До закінчення підготовчого провадження подав уточнений позов, в якому як відповідачі зазначені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсними довіреностей та договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. В уточненій заяві (а. с. 115-120) зазначив, що [INFO] сталася смерть його бабки [PERSON] , яка була учасником права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Іншим співвласником вказаного житла є позивач. В середині липня 2018 року позивач від голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Ромашка+» отримав повідомлення про те, що вказана квартира, якою позивач не користується, належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Достовірність вказаного повідомлення підтверджує інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За заявою [PERSON] Шевченківським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, що передбачений ч. 4 ст. 358 КК України, під час розслідування якого встановлено, що 3 грудня 2005 року на підставі довіреності за реєстровим номером 4595, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменком Ю.П., [PERSON] уповноважив [PERSON] на представництво інтересів позивача в усіх установах і організаціях з метою оформлення необхідних документів для відчуження належної [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Означеної довіреності позивач не видавав, повірену особу не знає. Факт неналежності [PERSON] підпису в довіреності № 4595 від 03.12.2005 року встановлений висновком почеркознавчої експертизи № 479/480/481-20 від 23.06.2020 року, яка проведена в межах кримінального провадження. Окрім того, під час досудового розслідування встановлено, що за змістом довіреності під реєстровим номером КД-5689 від 25.11.2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., [PERSON] уповноважила ту ж саму особу, а саме: [PERSON] , на здійснення представництва її інтересів з метою оформлення необхідних для відчуження належної [PERSON] частини квартири [ADDRESS] та продажу вказаної частки. В межах означеного кримінального провадження почеркознавча експертиза з метою встановлення належності [PERSON] підпису на довіреності КД-5689 від 25.11.2005 року не проводилася. Як випливає зі змісту довіреності № 77, що посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. 23 січня 2006 року, [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності № 4595 від 03.12.2005 року, уповноважив [PERSON] в порядку передовіри бути представником власника та оформити необхідні документи для відчуження належної [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] . В цей же день, а саме: 23 січня 2006 року, [PERSON] від імені [PERSON] на підставі довіреності в порядку передоручення № 76, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С., уповноважив [PERSON] бути представником власника та оформити необхідні документи для відчуження належної [PERSON] частини квартири [ADDRESS] . За змістом договору купівлі-продажу від 28.07.2006 року [PERSON] та [PERSON] в особі їх представника [PERSON] продали належну їм квартиру [ADDRESS] Савченку [PERSON] . Позивач зазначає що ані він, ані його померла бабка [PERSON] ніколи не видавали довіреності на ім`я [PERSON] , який є невідомою їм особою, та в жодному з правочинів не втілювали своє волевиявлення на відчуження на користь інших осіб житла, яке належало їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки вчинення означених правочинів не відповідає їхній волі, просить визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.07.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І.; довіреність № 4595 від 03.12.2005 року, видану [PERSON] на представництво інтересів останнього [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменком Ю.П.; довіреність № КД-5689 від 25.11.2005 року, видану [PERSON] на представництво інтересів останньої [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О.; довіреність № 76 від 23.01.2006 року, видану [PERSON] Крату [PERSON] в порядку передоручення на представництво інтересів [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С.; довіреність № 77 від 23.01.2006 року, видану [PERSON] Крату [PERSON] в порядку передоручення на представництво інтересів [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С.; Також просить скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] від 24.05.2007 року за [PERSON] . 5 січня 2021 року на підставі ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. позов залишено без руху. 19 лютого 2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. відкрито провадження в справі та призначений судовий розгляд за правилами загального позовного провадження. На підставі ухвал суду від 14.04.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У командитного товариства «Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький автогенний завод» і Компанія» витребувано оригінали документів, що містять вчинені власноручно [PERSON] записи та підписи. З відділу поліції № 3 Запорізького районного управління поліції витребувано оригінал довіреності № КД-5689 від 25.11.2005 року, що, за її змістом, видана [PERSON] на представництво інтересів останньої [PERSON] та посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. 8 вересня 2021 року в справі призначено судову почеркознавчу експертизу. На підставі ухвали суду від 11.01.2022 року закрито підготовче провадження в справі і справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, не з`явився. Його представник надала письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, розгляд справи без участі позивача та представника, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність позивача і його представника. Відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, до суду не з`явилися, клопотань про проведення судового розгляду без їх участі або про відкладення судових засідань, відзиву на позов, будь-яких заяв по суті, доказів, зустрічних позовів, право на надання яких роз`яснено в ухвалі судді про відкриття провадження, не надали. За вказаних обставин суд зі згоди представника позивача, висловленої в її письмовій заяві, вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Треті особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, до суду не з`явилися, клопотань про відкладення судових засідань, пояснень щодо позову не надали. При цьому третя особа приватний нотаріус Вакуленко С.О. звернулась до суду з заявою, яка містить прохання про вирішення справи без її участі. Вказані обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК зумовили вирішення справи без участі третіх осіб. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № 7222 від 17.09.1998 року (а. с. 20). Означене право зареєстроване орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а. с. 38). За змістом договору купівлі-продажу від 28 липня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., [PERSON] та [PERSON] в особі їх представника [PERSON] продали належну їм квартиру [ADDRESS] Савченку [PERSON] (а. с. 39-40). Право на вчинення правочинів від імені продавців за означеним договором [PERSON] набув на підставі довіреностей № 76 та № 77 від 23.01.2006 року, виданих в порядку передоручення [PERSON] Крату [PERSON] , на представництво інтересів [PERSON] та [PERSON] відповідно, посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С., а право передоручення [PERSON] набув у відповідності до довіреності № 4595 від 03.12.2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменком Ю.П., за якою [PERSON] уповноважив [PERSON] на представництво своїх інтересів в усіх установах і організаціях з метою оформлення необхідних документів для відчуження належної [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] , та довіреності № КД-5689 від 25.11.2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О., за якою [PERSON] уповноважила ту ж саму особу, а саме: [PERSON] , на здійснення представництва її інтересів з метою оформлення та підготовки необхідних для відчуження належної довірителю частини квартири [ADDRESS] (а. с. 39-42). Вирішуючи вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними довіреностей № 4595 від 03.12.2005 року та № 77 від 23.01.2006 року, суд виходить з такого. Поняття правочину внормовано статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. \~ Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України. Односторонній правочин, яким є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 202 ЦК України). Поняття та підстави представництва внормовані статтею 237 ЦК України, згідно з якою представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво здійснюється, зокрема, за довіреністю, яка за формою повинна відповідати формі, у якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК України). Як випливає із змісту ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Видача довіреності однією особою - іншій - на вчинення певних дій від імені особи, що видає довіреність, є одностороннім правочином. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину, як випливає із змісту частини 5 статі 202 ЦК України. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК. Як випливає із змісту частини 3 статті 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи зі змісту наведених положень цивільного законодавства, правочином, в тому числі одностороннім, є дія особи, яка ґрунтується виключно на її добровільному волевиявленні. Законом свободу договору проголошено як одну з загальних засад цивільного судочинства (ст. 3 ЦК України), а до односторонніх правочинів, як вже зазначено, застосовуються загальні положення про договори. У зв`язку з викладеним однією з вимог, необхідних для чинності правочину в силу частини 2 статті 203 ЦК України, є відповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі. В силу ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, встановлено статтею 204 ЦК України. Поряд з цим статтею 215 ЦК України внормовано підстави для визнання правочину недійсним. Зокрема, підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Форми правочину та способи волевиявлення його учасників встановлені статтею 205 ЦК України, відповідно до якої правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В силу ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочин, щодо яких законом встановлена письмова форма, а згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Довіреністю, дійсність якої оспорює позивач, є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, як слідує із змісту частини 3 ст. 244 ЦК України. Як випливає з наведеної статті 208 ЦК України, письмова форма, яка законом встановлена для довіреності, передбачає обов`язковість підписів учасників (учасника) правочину, що в даному випадку і є формою волевиявлення особи у відповідності до ст. 205 ЦК України. До того\~ж,\~за змістом\~ч.\~1\~ст.\~245\~ЦК України\~форма довіреності\~повинна відповідати\~формі,\~в якій\~відповідно до\~закону має\~вчинятися правочин. Правочин,\~який вчинений\~у письмовій\~формі,\~підлягає нотаріальному\~посвідченню лише\~у випадках,\~встановлених законом,\~як зазначено\~в статті\~209\~ЦК України,\~яка внормовує\~нотаріальне посвідчення\~правочину. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню, за змістом ст. 657 ЦК України.\~ Оскільки довіреність № 4595 від 03.12.2005 року (а. с. 41) уповноважує представника, окрім вчинення інших дій, і на продаж належної довірителю частки в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , вона в розумінні ст. 245 ЦК України має бути нотаріально посвідчена. За змістом довіреності № 4595 від 03.12.2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменком Ю.П., [PERSON] уповноважив [PERSON] на представництво інтересів позивача в усіх установах і організаціях з метою оформлення необхідних документів для відчуження належної [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] та в подальшому на продаж за ціну й на умовах на свій погляд згаданої частини квартири (а. с. 41). Вказана договореність, що видана на три роки з правом передоручення, підписана від імені довірителя, тобто за формою відповідає встановленим законом вимогам. Разом з тим, наданим суду процесуальним джерелом, а саме: висновком судової почеркознавчої експертизи № 479/480/481-20 від 23.06.2020 року, що проводилась під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 12019080080001026 від 18.04.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, що передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, встановлено, що підпис від імені [PERSON] на довіреності, посвідченій Сосіменком Ю.П., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за № 4595 3 грудня 2005 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а. с. 22-34). З урахуванням наведених положень цивільного законодавства, суд доходить висновку, що позивачем доведено, що за формою волевиявлення укладення оспорюваного правочину не відповідало дійсному волевиявленню [PERSON] , який не мав наміру вчиняти цей договір. На користь вказаного умовиводу поряд з висновком судової експертизи, який, як зазначено, містить беззаперечний висновок про те, що наявний в довіреності підпис не належить [PERSON] , суд приймає надані позивачем фактичні дані, такі, як: інформація про здійснення Шевченківським відділенням поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області досудового розслідування кримінального провадження № 12012080080000828 за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого документа, що відкрите за заявою [PERSON] про незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] (а. с. 21). Як зазначено в Постанові Верховного Суду № 1 від 23.02.2015 «Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов`язання», у разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його вимогам частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У зв`язку з викладеним суд погоджується з доводами позовної заяви про те, що позивач не скріпляв своїм підписом оспорювану довіреність, що означає відсутність у нього волевиявлення на вчинення оспорюваного правочину, тому доходить висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Наявність належних і допустимих доказів, що добуті у встановленому законом порядку, які підтверджують встановлені судом обставини справи і не спростовані іншими допустимими фактичними даними, \~дає суду підстави при розв`язанні вказаної вимоги захистити право позивача в обраний ним спосіб. Як зазначено судом, довіреність № 4595 від 03.12.2005 року містить посилання на те, що вона видана з правом передоручення. Як слідує із ч. 2 ст. 245 ЦК України довіреність, що видається в порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. В довіреності № 77 від 23.01.2006 року, посвідченій приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С., зазначено, що [PERSON] , що діє від імені [PERSON] на підставі довіреності № 4595 від 03.12.2005 року, уповноважує [PERSON] бути представником власника в усіх установах та організаціях з питань відновлення втрачених документів та оформлення необхідних документів для відчуження належної [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] , а надалі продати за ціну та на умовах на свій погляд згаданої частини квартири (а. с. 51). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 ст. 216 ЦК України). Оскільки судом визнана недійсною довіреність, якою позивач уповноважує на вчинення певних дій відповідача [PERSON] , не може бути дійсним передоручення зазначених в цій довіреності повноважень, тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позову і в частині визнання недійсною довіреності під реєстровим № 77, посвідченої 23 січня 2006 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С., виданої [PERSON] в порядку передоручення на ім`я [PERSON] на представництво інтересів [PERSON] . Вирішуючи вимоги позову про визнання недійсними довіреності від 25.11.2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко О.В. за реєстровим номером КД-5689, та довіреності від 23.01.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. за реєстровим номером 76, суд виходить з такого. У відповідності до довіреності, посвідченої 25 листопада 2005 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. за реєстровим номером КД-5689, [PERSON] уповноважує [PERSON] підготувати всі необхідні документи для продажу та продати належну їй частину квартири [ADDRESS] (а. с. 49). За змістом довіреності, посвідченої 23 січня 2006 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. за реєстровим номером 76, [PERSON] в порядку передоручення уповноважує [PERSON] підготувати всі необхідні документи для продажу та продати належну [PERSON] частину квартири [ADDRESS] (а. с. 50). Як свідчить висновок призначеної судом почеркознавчої експертизи № 1181-21 від 09.11.2021 року, рукописний текст, виконаний від імені [PERSON] в довіреності від 25.11.2005 року, посвідченій приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко С.О. за номером в реєстрі КД-5689, на ім`я [PERSON] напроти графи «підпис» виконаний не [PERSON] , а іншою особою (101-109). З наведеного випливає, що волевиявлення особи, яка зазначена в довіреності як довіритель, не було спрямоване на вчинення дій з делегування певних повноважень іншій особі, зокрема [PERSON] . Проте суд не вбачає підстав для ухвалення рішення в цій частині на користь позовних вимог, враховуючи таке. Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання встановлено статтею 15 ЦК України. Здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки (цивільна правоздатність) виникає в момент народження та припиняється в момент смерті, тобто простирається на період фізичного існування особи (ст. 25 ЦК України). Між тим судом встановлено, що [INFO] сталася смерть [PERSON] (а. с. 47), що означає припинення у вказаний момент усіх її цивільних прав, в тому числі на захист порушеного права. Право кожної особи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, внормований частиною 2 ст. 15 ЦК України. Цивільним законодавством передбачено право заінтересованої особи заперечувати дійсність правочину на підставах, встановлених законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). З наведених положень законодавства випливає, що порушити питання про визнання правочину недійсним вправі не лише сторона правочину, а й будь-яка особа, чий законний інтерес порушує такий правочин, тобто для отримання такою особою судового захисту необхідна констатація порушення її цивільного інтересу. Разом з тим позивач не довів, що його цивільні інтереси порушені видачою вказаної довіреності та довіреності в порядку передоручення. Більш того, позивач взагалі не згадує, які саме його інтереси порушені. Якщо він виходить з міркувань спадкування усіх прав [PERSON] , які не припинилися на момент її смерті, суду не лише не надано жодних фактичних даних на користь того, що він прийняв спадщину після смерті [PERSON] , а навіть не зазначено, у якій з встановлених законом форм він здійснив право на спадкування. Натомість судом встановлено, що смерть [PERSON] в червні 2016 року сталася в місті Холон держави Ізраїль (а. с. 47), тоді як зареєстрованим місцем проживання позивача є квартира [ADDRESS] . Якщо знаряддя захисту своїх прав [PERSON] спрямовує в русло захисту права спільної власності, то законом не встановлено права учасника спільної власності на захист прав інших учасників, а право на захист права власності, як випливає із змісту ст. 386 ЦК України, належить виключно володільцю цього права. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позову в частині визнання незаконними довіреності від 25.11.2005 року, що посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вакуленко О.В. за реєстровим номером КД-5689, та довіреності від 23.01.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. за реєстровим номером 76. Наявність довіреностей, які визнані судом недійсними, потягла за собою можливість відчуження квартири на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2006 року, за яким вона перейшла від позивача та [PERSON] до відповідача [PERSON] (а. с. 39-40). Вирішуючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON] в особі представника Крата Олександра Васильовича, з одного боку, та [PERSON] , - з другого, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., суд враховує таке. Вказаний договір з урахуванням встановлених судом обставин, тобто за умови відсутності волевиявлення співвласників на відчуження житла, не можна визнати таким, що відповідає загальним вимогам до правочину, встановленим статтею 203 ЦК України. При цьому невідповідність цього договору вимогам закону суд констатує лише в частині відчуження належної позивачу частки в праві спільної часткової власності, розмір якої, що відповідає Ѕ частині квартири, можна визначити з урахуванням того, що спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність. І так як ані законом, ані договором не було встановлено спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , суд доходить висновку, що їхня спільна власність може вважатися частковою, за якої кожному з учасників права власності належить право на Ѕ частину квартири, так як частки у праві спільної часткової власності у відповідності до ст. 357 ЦК України вважаються рівними. Як випливає з роз`яснень п. 22 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Аналогічні роз`яснення містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких за умови визнання першого договору недійсним позови власника майна про визнання наступних правочинів щодо відчуження цього майна недійсними не підлягають задоволенню, а засобом судового захисту є подання віндикаційного позову. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача (узагальнення судової практики, Верховний Суд України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Право власника (спадкоємця власника) на захист свого права шляхом висування вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та від добросовісного набувача внормоване ст. ст. 387, 388 ЦК України. Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння встановлено статтею 387 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача внормовано статтею 388 ЦК України. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі (було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння (1); було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння (2); вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом(3)). Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі (було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння (1); було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння (2); вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом(3)). Так як законом встановлено презумпцію правомірності набуття права власності (ст. ст. 12, 328 ЦК України), суд вважає, що спірне майно набуте відповідачем [PERSON] добросовісно, оскільки інше не випливає прямо із закону і не встановлено судом. Майно могло б бути витребувано від добросовісного набувача, яким є відповідач [PERSON] , оскільки воно, будучи відчуженим особою за недійсним правочином, вибуло з володіння позивача не лише не з волі позивача, а й всупереч його волі. Разом з тим суд вважає за необхідне вжити обраний позивачем спосіб захисту права, хоча він і не відповідає тому, що встановлений законом, враховуючи таке. Як встановлено судом, договір купівлі-продажу є недійсним лише в частині продажу належної [PERSON] частки в праві спільної власності на житло. Як випливає із змісту ст. ст. 387, 388 ЦК України, витребування майна можливо у випадку, коли майно має ознаки відокремленого предмета матеріального світу, на що вказує семантика іменника «витребування», що означає отримання речі в натурі. Оскільки витребувати можна лише індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності, позов про витребування частки у нерухомому майні на підставі статей 387, 388 ЦК України не підлягає задоволенню, якщо матеріали справи не містять інформації про те, чи частка позивача у спірному нерухомому майні виділена в натурі. Такий правовий висновок сформульований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 02.06.2021 року в справі № 295/17812/18 і суд враховує його у відповідності до ст. 263 ЦПК України при розв`язанні подібних правовідносин. Відомостей про виділення в натурі частки суду не надано, тому суд вважає за можливе в цій частині вжити обраний позивачем спосіб захисту права, хоча він і не відповідає тому способу, що встановлений законом, але, на думку суду, є найбільш ефективним з точки зору поновлення порушеного права позивача, і визнати оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним в частині продажу належної позивачеві частки в праві спільної власності на квартиру, розмір якої становить її Ѕ частину. Вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно підлягає захисту шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності від 24.05.2007 року на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] \~ \~ \~ \~в частині, що належить [PERSON] , і становить Ѕ частину квартири.

Outcome: partial