Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Агрокомбінат «Пуща Водиця» (далі - ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця») про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що у період з 20 серпня 2003 року позивач знаходився у трудових відносинах з ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця», що підтверджується записом у трудовій книжці. Під час трудових правовідносин з відповідачем, останній нарахував, але не здійснив виплату заробітної плати у розмірі 47 213,00 грн., що підтверджується довідкою про доходи за № 20 від 15.06.2021. 01.06.2021 позивач був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) згідно наказу № 192-к від 31.05.2021. Вказаним наказом також була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 138 календарних днів. В день звільнення відповідач не здійснив виплату належних позивачу грошових коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки про доходи відповідача № 20 від 15.06.2021 середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 16 846,93 грн. Таким чином, одноденна середньомісячна заробітна плата позивача складає 421,17 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду прийшло 17 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складав 7 159,89 грн. [PERSON] просив суд стягнути з ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» на його користь заборгованість по заробітній платі 47 213,00 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день судового рішення. 10.09.2021 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 18.10.2021 позивач подав до суду заяву про уточнення та зменшення позовних вимог за вх. № 45110, відповідно до якої зазначив, що 01 жовтня 2021 року відповідач сплатив йому заборгованість по основній заробітній платі у розмірі 47 213,00 грн. Проте, відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 01.06.2021 по 01.10.2021 року Також, [PERSON] зазначив, що діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, у зв`язку з чим йому довелось прикладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Просив суд стягнути з ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» на його користь та середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, що складає 29 355,60 грн., судовий збір у розмірі 908,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн. 20.10.2021 директор ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» подав до суду відзив у справі за вх. № 45679, зазначивши, що 01 червня 2021 року [PERSON] , завідувач кухні для тварин дільниці «Совки-музиці» був звільнений із займаної посади за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення позивача з низки об`єктивних причин ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» перебувало у важкому фінансовому становищі, кредиторська заборгованість підприємства на день його звільнення складала понад 100 млн. грн., в тому числі підприємство мало заборгованість по заробітній платі за кілька місяців. Тому, відповідач не мав можливості розрахуватися з [PERSON] в день його звільнення. При виникненні першої фінансової спроможності ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» перерахувало позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 47 213,00 грн. на його картковий рахунок. Так, станом на 01.10.2021 заборгованість позивачу виплачена у повному обсязі, а саме: 26.08.2021 виплачена заробітна плата за березень 2021 року та за квітень 2021 року, платіжне доручення № 2764 від 26.08.2021 на суму 2 406,75 грн. та платіжне доручення № 2765 від 26.08.2021 на суму 5 812,75 грн.; 09.09.2021 виплачена заробітна плата за травень 2021 року, платіжне доручення № 2862 від 09.09.2021 на суму 6 580,56 грн.; 01.10.2021 виплачені розрахункові за червень 2021 року, платіжне доручення № 1469 від 01.10.2021 на суму 32 413,49 грн. Крім того, директор відповідача надав довідку № 722/1.01-13 від 07.10.2021 про виплату заборгованості в повному обсязі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 06.06.2022 директор ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» подав до суду додатковий відзив у справі за вх. № 13178, зазначивши, про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки підприємство має значну заборгованість, включаючи заборгованість з оплати праці, а стягнення відшкодування, за час затримки виплати заробітної плати є значною сумою для виплати. Також, вказано що відповідно до п.1.1 Статуту ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державне власності на належить до сфери управління Фонду державного майна України. Тобто, підприємство перебуває на повному госпрозрахунку та не отримує фінансування з бюджету. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та проведенням активних бойових дій на території Київської області ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» на сьогодні перебуває у важкому фінансову становищі. ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» вже існує заборгованість з виплати заробітної плати та сплати податків і зборів. Існують фінансові проблеми із закупівлею засівного матеріалу, мінеральних добрив, паливно-мастильних матеріали, кормів для корів та інше. Підприємство територіально знаходиться в межах Подільського району м. Києва, а також в межах с. Музичі Білогородської сільської територіальної громади та с. Софіївська Борщагівка Бучанської об`єднаної територіальної громади Київської області. В межах цих населених пунктів знаходяться адміністративні та виробничі приміщення підприємства. На території цих громад у період з кінця лютого та до початку квітня відбувались активні бойові дії у зв`язку із озброєною агресією РФ. Непоодинокі випадки коли у результаті хаотичних обстрілів окупантів відбувались пошкодження об`єктів у безпосередній близькості до території підприємства у межах Подільського району м. Києва та у Київській області. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву з проханням провести розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За згодою позивача, суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, з 20 серпня 2003 року [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця», що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] . 01.06.2021 позивач був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу директора ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» № 192-к від 31.05.2021. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних позивачу грошових коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Звертаючись до суду із позовною заявою, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» заборгованість по заробітній платі у розмірі 47 213,00 грн. 01 жовтня 2021 року відповідач сплатив позивачу заборгованість по основній заробітній платі у розмірі 47 213,00 грн. Так, 26.08.2021 виплачена заробітна плата за березень 2021 року та за квітень 2021 року, платіжне доручення № 2764 від 26.08.2021 на суму 2 406,75 грн. та платіжне доручення № 2765 від 26.08.2021 на суму 5 812,75 грн.; 09.09.2021 виплачена заробітна плата за травень 2021 року, платіжне доручення № 2862 від 09.09.2021 на суму 6 580,56 грн.; 01.10.2021 виплачені розрахункові за червень 2021 року, платіжне доручення № 1469 від 01.10.2021 на суму 32 413,49 грн. Крім того, директор відповідача надав довідку № 722/1.01-13 від 07.10.2021 про виплату заборгованості в повному обсязі. У зв`язку з чим ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» погасило борг по заробітній платі [PERSON] , що визнавалось сторонами по справі. Проте, ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої с. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» здійснило повний розрахунок з позивачем 01.10.2021, замість 01.06.2021 (дата звільнення позивача). Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі № 6-15цс13). В зв`язку з чим, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.06.2021 по 01.10.2021. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу 4 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи [PERSON] від 15.06.2021 заробітна плата за два останні місяці роботи склала 13 814,48 грн. (нарахована заробітна плата за мінусом податків), таким чином, середньоденна заробітна плата становить 345,36 коп. (13 814,48 : 40 відпрацьованих днів = 345,36) Затримка розрахунку при звільненні відбулась в період з 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2021 року та склала 85 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 29 355,60 грн. (345,36 х 85 = 29 355,60), які необхідно стягнути з ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» на користь [PERSON] в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При чому, слід зазначити, що за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Нормами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Усупереч наведеним законодавчим приписам відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчували відсутність вини ДП «Агрокомбінат «Пуща Водиця» у невиплаті належних [PERSON] сум при звільненні. При цьому суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами державної виконавчої служби арештів на кошти роботодавця в банківських установах не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 року у справі №6-63цс13, від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Посилання позивача на висновок Великої Палати Верховного суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості судом зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки розрахунку також не приймається судом, так як зменшення розміру середнього заробітку є правом, а не обов`язком суду та залежить від конкретних обставин справи. Суд вважає визначений розмір середнього заробітку в сумі 29 355 грн. 60 коп., є співрозмірним та пропорційним розміром компенсаційних витрат позивача, яких він зазнав, внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку відповідача, враховуючи розмір простроченої заборгованості відповідача позивачу при звільненні на день звільнення - 47 213, 00 грн., період затримки розрахунку 4 місяці, відсутність підтвердження відповідачем поважних та обґрунтованих підстав для вказаної затримки розрахунку. При чому, суд не погоджується із твердженням представника відповідача, що бойові дії є причиною для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки такі дії розпочались 24 лютого 2022 року, а заборгованість по заробітній платі була в період з 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2021 року, тобто раніше за початок бойових дій на території Києва та Київської області. Стосовно вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяної моральної шкоди, в чому саме остання проявлялась, не аргументовано заявлений розмір її відшкодування в 2 000,00 грн., у зв`язку з чим така вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, в зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем в розмірі 908 грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial