Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Позивач в жовтні 2020 року звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що ним було здійснено оплату автозапчастин для автомобіля на суму 19200,00 грн. шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача. Між ними була домовленість щодо того, що відповідач після сплати грошових коштів відправе запчастини позивачу. Однак, станом на момент розгляду справи позивач не отримав замовлені та оплачені у відповідача запчастини. На претензії позивача щодо повернення коштів відповідач жодним чином не реагує. 04.02.2021 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про стягнення грошових коштів задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти сплачені за товар у розмірі 19200,00 грн., 3% річних у розмірі 815,86 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. 17.05.2021 року до суду звернувся відповідач [PERSON] із заявою про перегляд заочного рішення, в якій просив суд, переглянути та скасувати вказане рішення суду. Ухвалою суду від 19.07.2021 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості - задоволено, заочне рішення скасовано, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін по справі. Відповідачем по справі було подано відзив. Стосовно позовних вимог повідомляє, що позов не визнає, вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав, а саме: з позивачем по справі він взагалі не знайомий, ніколи з ним з будь-яких питань не спілкувався. Так дійсно в кінці вересня 2020 по місцю проживання відповідача його дружина отримала лист від [PERSON] , в якому знаходилась претензія про повернення грошових коштів. В той період часу відповідач був на роботі за кордоном. В ході телефонної розмови із своєю дружиною остання повідомила суть претензії про повернення грошових коштів. Даній претензії відповідач не надав ні якого значення, тому, що він знав, що будь-яких коштів від позивача не отримував, будь-яких домовленостей між ними щодо купівлі-продажу автозапчастин у них не було. Крім того вказану претензію він сприйняв , як одну із схем шахрайських дій невідомих йому осіб щодо заволодіння його коштами. Після цього будь-яких документів з цього питання не отримував, в тому числі матеріалів позовної заяви, повісток суду. 05.05.2021 отримав по місцю проживання заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2021 по справі № 754/14205/20. Згідно з наданої позивачем квитанції вбачається, що [PERSON] , 06.02.2019 перерахував на картковий рахунок гроші в сумі 19 200,00 грн., виникає логічне запитання, як [PERSON] перерахував на один рік і чотири місяці гроші наперед невідомій йому особі, на нібито картковий рахунок відповідача. Вказані кошти відповідач не міг отримати, оскільки 06.02.2019 був в дорозі, повертався з роботи з Чехії, куди виїхав ще 06.11.2018, а тому не мав будь-яких можливостей до 06.02.2019 спілкуватися з позивачем. Крім того в претензії та позовній заяві зазначено, що відправлення автозапчастин для автомобіля мали бути із Львівської області і відправлені до м. Києва. Відповідач проживає на відстані 200 км. від Львівської області, і ні яким чином не міг відправляти запчастини в м. Києв. Продажем запчастин не займався і не займається, не був і не є фізичною особою підприємцем. В квитанції про перерахунок коштів зазначені два карткових рахунків АТ «Приватбанк», один рахунок належить позивачу, а другий отримувачу грошових коштів. Кошти було перераховано із одного рахунку на інший. Жодний із даних рахунків не відповідають картковому рахунку АТ «Приватбанк», яким користувався відповідач із 2012 (закрив 25.04.2021, тобто ще до отримання рішення суду). Інших карткових рахунків у відповідача немає, і не було, відповідач ніколи не здійснював будь-яких операцій зі своїм картковим рахунком. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. В той же час на адресу суду 19.07.2021 надійшло заперечення на відзив в якому вказує позивач, що з вимогами заяви відповідача про перегляд заочного рішення не погоджується, вважає, що вона не обгрунтована та безпідставна, така, що не відповідає дійсності та чинному законодавству України. Відповідач в порушення вимог ст. 284 ЦПК України звертається до суду з заявою про перегляд заочного рішення з пропуском строку звернення. З дублікату квитанції АТ «Приватбанку» від 06.02.2019 вбачається, що позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 19 200,00 грн., призначення платежу - за запчастини. За клопотанням представника відповідача судом постановлено ухвалу про витребування від Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» інформацію чи зараховувались кошти [PERSON] , [INFO] , паспорт серія та номер [NUMBER] , виданий Городенківським РВ УМВС України, 10.02.2006 року, РНКОПП: [NUMBER] . згідно дублікату квитанцій №93424242194461738086, код квитанції: Р24А93424242194461738086 від 02 червня 2019 року (та чи були перераховані кошти у сумі 19 200 (дев`ятнадцять тисяч двісті) грн.00 коп). З отриманої відповіді від Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» вбачається, що за період з 02.06.2019 року відсутнє зарахування коштів в сумі 19200,00 грн. на рахунок [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При зверненні до суду позивач вказував про те, що в червні 2020 року між ним та відповідачем була домовленість щодо купівлі-продажу автозапчастин для автомобіля, за які необхідно було сплатити грошові кошти у розмірі 19 200,00 грн. З дублікату квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 2019-02-06 року вбачається, що позивач перерахував [PERSON] грошові кошти у розмірі 19 200,00 грн. Призначення платежу - за запчастини. Відповідно до претензії позивача, яка направлена на адресу відповідача вбачається, що позивач пропонував відповідачу повернути кошти у розмірі 19 200,00 грн. які сплачені відповідно до вищевказаної квитанції та надати письмову відповідь. Відповідно до п. 7 ст. 1 Закон України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Стаття 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також налати інформацію про цю продукцію. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6 ст.8 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Позивачем не надано належних доказів щодо перерахунку саме відповідачу грошових коштів. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч. 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 3 ст. 83 ЦПК України). Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України). На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку із не доведеністю позивачем позовних вимог доказами, які є належними та достатніми для встановлення обставин на які посилається позивач. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що у задоволенні позову [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витрати необхідно залишити за позивачем. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed