Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] в жовтні 2022 року звернулася до суду з позовом до\~ [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмет спору: [PERSON] , Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що позивач [PERSON] є власницею 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Решта часток у зазначеній квартирі належить дочці позивача [PERSON] 1/3 та онуці [PERSON] 1/3. Позивач зазначає, що між нею та відповідачем не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж порядок встановлений законом. Відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі та не потребував її в якості житла, оскільки проживав у будинку його батьків у [ADDRESS] . У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача згідно заяви просила справу слухати у її відсутність, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] , згідно заяви позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення, а також зазначила що її син [PERSON] ніколи не проживав у квартирі [ADDRESS] і не потребував її в якості житла. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради надала суду висновок про недоцільність визнання дитини [PERSON] , такою, що втратила право користування квартирою, даний висновок представник підтримує, судові засідання просив проводити у її відсутність, складу суду довіряє. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власницею 1/3 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16.01.2007 року, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 13.03.2007 року. Решта часток у зазначеній квартирі належить дочці позивача [PERSON] 1/3 та онуці [PERSON] 1/3. Згідно акту № 5 про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в жилому приміщення від 11.06.2022 року, мешканці будинку [ADDRESS] склали даний акт про те, що особи, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] не проживають з 2000 року по даний час. Як вбачається з довідки ОСББ «Добробуд-42» № 29/09 від 29.09.2022 року позивач [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] з 27.12.1985 року. У даному помешканні з 01.03.2007 року ще зареєстрований відповідач [PERSON] . Дане також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 19.10.2022 року № 49204. З відповіді КЗ «Вінницький ліцей № 7 ім. Олександра Сухомовського», витребуваної ухвалою суду від 24.10.2022 року, зазначається, що відповідача [PERSON] , [INFO] було зараховано до навального закладу за спільною заявою його батьків [PERSON] та [PERSON] від 02.02.2013 року. У заяві була зазначена адреса проживання батьків: [ADDRESS] . 13.06.2022 року на підставі заяви [PERSON] , [PERSON] було допущено до конкурсного випробування на ІІІ курс економічного відділення з вивченням німецької мови. У даній заяві було зазначено адресу проживання заявника [ADDRESS] . Будь яких інших заяв від батьків [PERSON] , в тому числі щодо зміни його місця проживання, до навчального закладу не надходило. Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратиа право користування житловою площею в належному позивачу на праві приватної власності помешканні. Право власності позивача на квартиру згідно ст.ст.\~316,\~317,\~318,\~319,\~321ЦК України\~захищено положенням про те, що право власності є непорушним. Згідно\~ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачем в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання більше року без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд дійшов висновку про задоволення позову. При цьому суд дійшов висновку, що задоволення позову не порушує права відповідачів на житло. Відповідно до ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України\~конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42). Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу № 1 Конвенції. Отже втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47). Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами\~ЦК України\~та\~ЖК УРСР. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.ст.\~391,\~405 ЦК України,\~ст. 163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його право має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання в право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється\~главою 6 ЖК УРСР\~та відповідними нормами\~ЦК України, відповідач тривалий час у спірній квартирі не проживав, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в квартирі, користуються нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному помешканні. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що він має інше місце проживання. При цьому суд не вбачає порушення права дитини [PERSON] на житло, адже дитина разом із своїм батьком набув право користування іншим житлом, яке і є його місцем проживання. З огляду на вказане суд відхиляє висновок Органу опіки та піклування Вінницької міської ради. Частиною 2\~статті 29 ЦК України\~передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі тривалий час, чинення їм перешкод в користуванні квартирою не встановлено, а також визнання відповідачем позову, втрата право на користування жилим приміщенням не свідчить про втрату ними житла взагалі, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved