Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

Позивач 17.12.2021 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та просить: - встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 02 лютого 2018 року по 28 листопада 2021 року; - визнати нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] права власності на Ѕ частину нерухомого майна, а саме: Квартиру [ADDRESS] ; Квартиру [ADDRESS] Позовна заява мотивована тим, що подальше спільне проживання сторін стало неможливим, тому виникла необхідність у юридичній визначеності нерухомого майна придбаного під час проживання однією сім`єю. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 10 січня 2022 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання 09.03.2022. У підготовчому засіданні 09.03.2022 було задоволено заяву представника відповідача про відкладення, наступне підготовче засідання призначено на 13.04.2022. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 13.04.2022 розгляд справи відкладено на 02.06.2022. У зв`язку з перебування головуючого судді в нарадчій кімнаті по адміністративній справі №522/21865/21 підготовче засідання 02.06.2022 не відбулося, наступне засідання призначено на 21.07.2022. У підготовчому засіданні 21.07.2022 було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків, залишено без розгляду клопотання про об`єднання справ в одне провадження, в результаті проведених підготовчих дій було закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті на 26.08.2022. У судовому засіданні 26.08.2022 з метою належного сповіщення відповідача суд відклав розгляд справи на 08.11.2022, але з урахуванням того, що в судове засідання з`явився свідок, то було допитано свідка [PERSON] . У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одесі та необхідністю слідувати в укриття працівникам та відвідувачам суду, розгляд справи у судовому засіданні 08.11.2022 було відкладено на 01.12.2022. У зв`язку з відключенням електроенергії розгляд справи у судовому засіданні 01.12.2022 не проводився, наступне засідання призначено на 09.12.2022. Розгляд справи у судовому засіданні 09.12.2022 було відкладено на 16.12.2022 через відключення електроенергії в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси. У судове засідання 16.12.2022 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] звернувся до суду 16.12.2022 з заявою, якою просив провести розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та показання свідка, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 17 жовтня 2018 року купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №2302 (а.с.13). 05 березня 2019 року [PERSON] купив в Акїлдиз Сабахнур квартиру [ADDRESS] , що вбачається з договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №496 (а.с.16-17). Згідно акту від 27.01.2022 складеного особами які проживають в квартирі [ADDRESS] та [ADDRESS] складеного в присутності майстра дільниці, [PERSON] за місцем реєстрації не мешкає (а.с.109). Позивачем подано заяву [PERSON] , яка вказує, що [PERSON] та [PERSON] з 2018 по кінець 2021 року проживали в її квартирі за адресою: [ADDRESS] та вони привозили їй квитанції про оплату комунальних послуг (а.с.61). [PERSON] , в заяві вказала, що її донька [PERSON] проживала з 2018 по кінець 2021 року разом з [PERSON] , вони вели спільне господарство, допомагали [PERSON] , на сімейних святах були разом та неодноразово їздили на відпочинок на Закарпаття (а.с.62-63). Так само допитана як свідок в судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що її донька [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] . Докази подані представником позивача, а саме переписка між позивачкою та донькою відповідача не приймаються до уваги, адже належність номеру підписаного як « [PERSON] » не можливо встановити. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18). До позову додано дві спільні фотографії та допитано маму позивачки, яка вказує, що позивачка та відповідач проживали разом. Суд не приймає до уваги заяву [PERSON] , адже така заява фактично є письмовими показаннями свідка, які суд не може враховувати, оскільки особа не була допитана в якості свідка, не була попереджена при кримінальну відповідальність та приведена до присяги, заяви про виклик [PERSON] в якості свідка до суду не надходили. Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з [PERSON] , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спільною сумісною власністю спірного майна, оскільки позивачем не доведено, що між нею та [PERSON] виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Отже, суд дійшов переконливого висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні.

Outcome: dismissed