Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

[PERSON] в травні 2022 року звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є співвласником зазначеної квартири впродовж 13 років. Іншими співвласниками квартири є [PERSON] та та [PERSON] . В даній квартирі окрім неї зареєстровані її син [PERSON] та відповідач [PERSON] . Проте [PERSON] з 2008 року в даній квартирі не проживає, його речей у квартирі немає, обов`язків по оплаті комунальних послуг він не несе. Реєстрація відповідача в даному будинку порушує її права, на підставі чого просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житлом. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 21.07.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні під час розгляду справи по суті позивач позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просив задовольнити. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду, в судове засідання не з`явився, відзиву, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав і про причини своєї неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав і про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.\~\~ Заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані у справі докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 462/4673/19, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно інформаційної довідки\~№301274992\~від 11.05.2022\~року з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Позивач набула права власності на 1/3 частку квартири на підставі договору дарування від 20.08.2009 року (а.с. 6). Згідно довідки Львівської міської територіальної громади №93577 від 04.05.2022 року (а.с. 5) у вказаній квартирі зареєстровано троє осіб: позивач [PERSON] , її син [PERSON] і відповідач [PERSON] . Як вбачається з акта №437 від 20.11.2018 року та акта від 09.05.2022 року [PERSON] , зі слів сусідів, зареєстрований проте не проживає в квартирі [ADDRESS] більше 10 років (а.с.10, 11). Позивач, звертаючись з даним позовом, як на правову підставу визнання [PERSON] втратившим право користування квартирою [ADDRESS] посилається на ч.2 ст.405 ЦК України. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями\~ст.47 Конституції України\~та\~ст.9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1\~ст.383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК Української РСР\~закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до ч.2\~ст.3 СК України\~сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до положень\~ст.156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.1\~ст.405\~ЦК України та ч.1\~ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2\~ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Як встановлено судом, [PERSON] є сином і рідним братом співвласників квартири [PERSON] і [PERSON] , відповідно набув право на проживання у спірній квартирі як член їх сім`ї в силу вимог ст.156 ЖК УРСР. Водночас позивачем, яка не є членом сім`ї [PERSON] , не доведено відсутність поважних причин непроживання [PERSON] у спірній квартирі понад один рік та відсутність домовленості відповідача із членами його сім`ї про таке непроживання, а також наявність іншого житла у відповідача. Також суд не приймає до уваги доводи позивача, що реєстрація відповідача у квартирі є для неї фінансово обтяжливою, бо на нього нараховують певні комунальні послуги, оскільки вона реєструючись у даній квартирі і отримуючи частину такої в дар від свого сина у 2009 році достовірно знала, що 2/3 частини цієї квартири належить [PERSON] і [PERSON] , а у цьому житлі зареєстрований член їхньої сім`ї [PERSON] . Крім цього, вона сплативши в повному обсязі комунальні послуги, вправі звертатися з вимогою до інших співвласників про відшкодування відповідної частини сплачених коштів, а тому проведення нарахування певних комунальних послуг на [PERSON] не може бути підставою для винання його втратившим право користування житлом. Також суд приймає до уваги, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 03.07.2020 року у цивільній справі №462/4673/19, яке набрало законної сили, [PERSON] , [INFO] , оголошено померлим. Згідно із нормою ст.1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст.1219\~ЦК України (ст.1218,\~1231 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1220\~ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою ст.1268\~ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Так, згідно з частиною третьою статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до\~ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З дослідженої судом копії спадкової справи №211/2021 вбачається, що відповідач [PERSON] 10.09.2021 року звернувся до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . На день смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, в тому числі частина квартири [ADDRESS] (а.с.54 зворот). Згідно з положеннями п.3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, підтвердженням факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини є перш за все відмітка у паспорті про реєстрацію його місяця проживання, а у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Із даних\~паспорта громадянинаУкраїни серії [NUMBER] Жарінов [PERSON] [INFO] , з 07.04.2005 року зареєстований за адресою: [ADDRESS] (а.с.74). Таким чином встановлено, що відповідач [PERSON] на час смерті його батька [PERSON] був зареєстрований з ним за однією адресою та подав заяву про прийняття спадщини, а не відмовився від неї, а відтак має право нас спадщину після смерті батька, яка включає також 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Частиною першою статті 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК). Зазначена правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 та постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 755/8062/13-ц (провадження № 61-8403св18). Суд зазначає, що позивачем у встановленому законом порядку не оспорено право відповідача на спадкування після померлого [PERSON] , рішення суду про усунення відповідача від спадкування не надано, а питання наявності підстав для позбавлення відповідача права на спадкування та виконання обов?язків щодо відшкодування витрат на утримання спадкового майна не є предметом розгляду у даній справі. Таким чином, враховуючи вищезазначене, підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у період після смерті [PERSON] , відсутні, оскільки відповідач є спадкоємцем, який прийняв спадщину, а тому до нього не можуть бути застосовані правила визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності останньої в житлі протягом певного проміжку часу. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Враховуючи наведе, а також те, що відсутні дані про наявність у відповідача іншого житла, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло [PERSON] , гарантоване статтею 8 Конвенції, суд дійшов висновку про безпідставність вимог та відмову в задоволенні позову. З огляду на вимоги ч.1\~ст.141 ЦПК України,\~враховуючи,\~що в\~задоволенні позову\~відмовлено,\~то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992.40 грн. відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed