Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . 13 липня 2021 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська по справі №202/2461/21 ухвалено заочне рішення про стягнення з нього на користь відповідача на утримання сина аліментів в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення з 22 квітня 2021 року і до закінчення строку навчання тобто до 30 червня 2024 року, але не більше ніж до досягнення 23 років. Проте, з 20 грудня 2019 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і виховує доньку дружини від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Крім того, у шлюбі народилася спільна донька - [PERSON] , [INFO] . Його дружина [PERSON] перебуває у декретній відпустці. Крім того, він надає допомогу по домовленості з [PERSON] , доньці від першого шлюбу [PERSON] . Також на сьогоднішній день позивач є пенсіонером. За таких обставин, просив суд зменшити розмір встановлених судом аліментів, які стягуються з нього за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2021 року по справі №202/2461/21 до 1200 грн. щомісячно до закінчення строку навчання тобто до 30 червня 2024 року, але не більше ніж до досягнення 23 років. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року справу передано на розгляд по підсудності Амур-Нижньодніпровському районному суду м.Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2022 року прийнято до розгляду, відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву з проханням слухати справу у його відсутність, на задоволені позову наполягав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] повідомлялася судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої вона є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, про причини неявки суд не повідомила, не надала заяви про розгляд справи за її відсутності, не скористалася правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 , постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років (постанова Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18). Статтею 182 СК України встановлені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2021 року по справі №202/2461/21 ухвалено стягувати щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 22 квітня 2021 року і до закінчення строку навчання, тобто до 30 червня 2024 року, але не більш ніж до досягнення 23 років. Відповідно до вимог ч.1 ст.201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Крім того, членом сім`ї [PERSON] є [PERSON] , [INFO] . [PERSON] перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною [PERSON] . Також, судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, як отримувач пенсії за вислугу років, що підтверджується відповідною довідкою. [PERSON] також є батьком [PERSON] , [INFO] . Водночас, суд не може взяти до уваги твердження позивача проте, що [PERSON] перебуває на його утриманні, оскільки доказів цим обставинам суду не надано. На підставі викладеного, суд вважає можливим задовольнити позов та зменшити розмір аліментів встановлених рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2021 року по справі №202/2461/21. Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved