Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

23.04.2021 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява підписана директором Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Малько О, П., в якій він просить позбавити батьківських прав відповідачів відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з них аліменти на утримання дитини з кожного у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що на обліку Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (далі - ССД по Київському району) перебуває малолітній [PERSON] , [INFO] , як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах. Мати - [PERSON] , інвалід дитинства, не займається вихованням та доглядом за дитиною. Батько - [PERSON] також не займається вихованням та доглядом за дитиною, зловживає алкогольними напоями. Родина [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Батьки ведуть асоціальний спосіб життя, не створюють необхідні умови для проживання дитини. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] 06.05.2019 звернулись до Служби у справах дітей з проханням позбавити їх батьківських прав відносно сина, у зв`язку з тим, що вони не в змозі утримувати та виховувати дитину. Батьки також повідомили, що дитина знаходиться вже довгий час у няні [PERSON] , яка проживає за адресою : [ADDRESS] . Забрати вони її не можуть, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, та станом здоров`я. За місцем знаходження дитини негайно виїхали спеціалісти ССД по Немишлянському району. В ході бесіди з нянею було з`ясовано, що батьки просили її побути з дитиною декілька днів, але в призначений час не з`явились, на телефонні дзвінки не відповідають. Малолітній [PERSON] 06.05.2019 був доставлений до КНП «Міська багатопрофільна лікарня № 18» по акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. Дитина перебувала в КНП «Міська клінічна дитяча лікарня № 18, № 16», звідки був переведений до обласного дитячого будинку № 3, де знаходився до 20.01.2021. Батьки [PERSON] та [PERSON] дитину в медичних закладах не відвідували. Бабусі [PERSON] та дідусю [PERSON] було запропоновано стати опікунами онука, але від опіки на онуком вони відмовились. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради 23.09.2019 звернувся до Київського районного суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] . Київським районним судом 04.08.2020 в задоволенні позову було відмовлено, посилаючись на те, що відповідачі змінили свою поведінку та ставлення до батьківства, просили повернути дитину на постійне проживання та виховання в родину. Малолітній [PERSON] 20.01.2021 був переданий Обласним будинком дитини № 3 на виховання та постійне проживання батькам. За час перебування вдома малолітній [PERSON] відвідував Комунальний заклад «Дошкільний навчальний заклад № 123» з 09.02.2021 по 03.03.2021. За інформацією учбового закладу дитина не була забезпечена необхідним приладдям для навчання, одяг дитини не завжди був охайним та чистим. Батьки не цікавились вихованням та розвитком дитини. До Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 23» звертались лише один раз з метою отримання довідки для відвідування дошкільного навчального закладу. До ССД по Київському району 03.03.2021 надійшло повідомлення від Харківського районного управління поліції № 1 щодо вчинення батьком дитини бійок, сварок та фізичного насильства відносно [PERSON] та дитини. Робоча комісія з питань попередження насильства в сім`ї 03.03.2021 негайно виїхала за місцем проживання родини, де після огляду дитини лікарем-педіатром, комісія дійшла до висновку що дитині дуже небезпечно залишатися вдома. [PERSON] було вилучено з родини та влаштовано до КНП «МДКЛ № 24». Батько, [PERSON] , знаходився в алкогольному сп`янінні, поводив себе агресивно відносно дитини. При огляді дитини лікарем-педіатром виявлені синці на верхній частині раковини вуха та подряпини під вухом, хлопчик наляканий. Проти вилучення дитини із сім`ї батьки не заперечували. З 15.03.2021 малолітній [PERSON] перебуває в комунальному закладі соціального захисту для дітей "Центр соціально- психологічної реабілітації дітей» м. Харкова». Ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав відповідно до п.2 ч. 1 ст.164 Сімейного кодексу України, у зв`язку з чим Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2021 справу передано для розгляду судді Садовському К.С. На виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України судом 29.04.2021 направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичних осіб - відповідачів у справі та 13.05.2021 отримано відповідні довідки. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою суду від 31.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідачі не скористались. Ухвалою суду від 11.10.2021 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ст.209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Відповідачі неодноразово повідомлялись про дати, час і місце розгляду справи, однак всудові засідання не з`являлись, ходом справи не цікавились. На світанку 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну по всій довжині спільного кордону, від міста Луганська до міста Чернігова, а також із території Республіки Білорусі та окупованого Криму. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2102-IX від 24.02.2022), в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено. У зв`язку з цим, справа тривалий час не розглядалася. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, зазначено, що Департамент підтримує позовніі вимоги в повному обсязі, просить задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись у встановленому законом порядку та належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції за місцем реєстрації, відзиву на позовну заяву не подано, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Частиною 1 ст.131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідачі не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явились у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило. Відповідачами не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлялись про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідачів та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [INFO] народився [PERSON] , про що 03.02.2016 складено відповідний актовий запис №54 у Київському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Батьки дитини: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 17.04.2019 [PERSON] подав заяву до Служби у справах дітей по Київському районі Департаменту служб у справах дітей, якою просив розглянути питання про позбавлення його та [PERSON] батьківських прав, оскільки останні не справляються з вихованням дитини. 06.05.2019 [PERSON] та [PERSON] , бубуся та дідусь малолітнього [PERSON] , подали до Служби у справах дітей по Київському районі Департаменту служб у справах дітей заяву, де зазначили про те, що вони не в змозі взяти на себе виховання дитини, [PERSON] , тому від опіки вони відмовляються. Департамент служб у справах дітей ХМР у 2019 році звертався до суду із позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 04.08.2020 у задоволенні позову відмовлено, оскільки за час розгляду справи у суді батьки дитини стали на шлях виправлення, почали піклуватись про дитину. Відповідно до листа Центру соціальних служб Київського району м.Харкова Департаменту соціальної політики від 26.01.2021, про роботу, що була проведена з родиною, яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . Фахівцями Центру було здійснено виїзд за місцем проживання родини, у ході якого був складений акт оцінки потреб сім`ї. За даною адресою проживають: малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] ; мати дитини - [PERSON] , [INFO] , має інвалідність II групи; батько дитини - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] нещодавно був повернутий до родини із Обласного будинку дитини № 3. Був вилучений з родини за зверненням батьків з позовом позбавити їх батьківських прав за власним бажанням. Наразі дитина проживає з батьками в однокімнатній квартирі. На момент відвідування (25.01.2021) помешкання було у стані ремонту, деякі стіни не мають належного покриття, кухня брудна та потребує прибирання. Спальна кімната чиста, у дитини є своє ліжко, наявна чиста постільна білизна, одежа за сезоном, місця для гри та навчання. Вказано, що наразі дитина не відвідує дошкільний навчальний заклад, оскільки нещодавно була повернута у родину, тому батьки займаються розвитком сина вдома та готують необхідні документи для відвідування ДНЗ № 123. Зі слів батьків, [PERSON] стоїть, на обліку у лікаря-кардіолога через проблеми із серцем та проходить обстеження у неврологічному відділенні. Дохід сім`ї складає заробітна плата [PERSON] (чоловік працює офіційно водієм тролейбуса у КП Тролейбусне депо № 3) та пенсія по інвалідності матері [PERSON] . У родині наявні складні життєві обставини у зв`язку з низьким виховним потенціалом батьків та скрутним матеріальним становищем у родині (безробіття матері). Центр соціальних служб Київського району розглядає питання взяття сім`ї [PERSON] під соціальний супровід, у рамках якого родині надаватиметься комплекс соціальних, психологічних, юридичних послуг. Родині була надана інформація щодо послуг Центру та можливість їх отримання за державними стандартами у разі необхідності. 02.03.2021 [PERSON] звернулась до Харківського РУП №1 із заявою у відношенні чоловіка, [PERSON] , який, зі слів заявника, влаштовує сварки з останньою, ображає та принижує, вчиняє фізичне насильство, де свідком даної події є малолітня дитина, [PERSON] , 2016 р.н. Даний факт підтверджується листом ХРУП №1 від 03.03.2021. 03.03.2021 [PERSON] надав пояснення з приводу подій 02.03.2021, зазначив, що він зі [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . 02.03.2021 він вживав алкогольні напої, на грунті чого у них зі [PERSON] почалася сварка. Дитина почала плакати та підійшла до газової плити, за що батько взяв дитину за вухо та поставав у кут. 03.03.2021 [PERSON] було вилучено з небезпечного середовища за місцем проживання, [ADDRESS] . З 15 березня 2021 малолітній [PERSON] перебуває в комунальному закладі соціального захисту для дітей "Центр соціально- психологічної реабілітації дітей» м. Харкова». За інформацією комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 23» Харківської міської ради встановлено, що первинна медична допомога дитині [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , надається в комунальному некомерційному підприємстві «Міська дитяча поліклініка № 23» Харківської міської на підставі укладеної декларації з лікарем-педіатром амбулаторії № 4 Центру первинної медичної (медико -санітарної) допомоги [PERSON] . Згідно форми первинної облікової документації № 112/о «Історія розвитку дитини» [PERSON] , хлопчик на ранніх етапах розвитку перебував на медичному обліку з приводу ішемічно - гіпоксичного ураження ЦНС. Диспластичної кардіопатп. Функціонуючого овального вікна. Аномальної хорди лівого шлуночку. [PERSON] неодноразово отримував медичне обстеження в умовах комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 23» Харківської міської ради у лікаря - невролога дитячого, лікаря - кардіоревматолога, лікаря - хірурга дитячого, лікаря - отоларинголога дитячого. В липні 2017 року хлопчику оформлені необхідні медичні документи для відвідування закладу дошкільної освіти санаторного типу № 74. В березні 2019 року дитині встановлений діагноз: Гіперзбудливість. Затримка темпів мовного розвитку. Мінімальна мозкова дисфункція, з приводу чого [PERSON] перебував під наглядом лікаря - невролога дитячого комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 23» Харківської міської ради. Останнє звернення за медичною допомогою відбулося 16.02.2021. Олександру проведений поглиблений профілактичний медичний огляд для відвідування дошкільного навчального закладу. Згідно інформації, наданої лікарем - педіатром [PERSON] , дитина відвідувала амбулаторію в супроводі матері, була охайною та без ознак тілесних ушкоджень. Управлінням освіти Адміністрації Київського району Харківської міської ради повідомлено надано інформацію щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] , який є вихованцем КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №123 комбінованого типу Харківської міської ради. Так, [PERSON] відвідував групу середнього дошкільного віку № 10 «Сонечко» з 09.02.2021 по 03.03.2021. Дитина не була забезпечена необхідним приладдям для навчання та виховання (олівці, фарби для малювання тощо). Одяг дитини не завжди був охайним та чистим. Рекомендації, які було надано громадським інспектором Лєшан О.В. та вихователем групи [PERSON] після обстеження житлово-побутових умов проживання, не було виконано. На протязі часу, що дитина відвідувала заклад дошкільної освіти, батьки не цікавились вихованням та розвитком дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Згідно ст.3,9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка відповідно до ст.9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст..6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст.164 СК України батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ст..6 вказаної Конвенції кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держава забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст..180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 181 Сімейного Кодексу України у разі відсутності домовленості між сторонами щодо обрання способу виконання обов`язку утримувати дитину, питання щодо стягнення аліментів і визначення їх розміру вирішується судом. Аналогічна правова позиція викладена у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якого, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що станом на час розгляду даної справи судом малолітня дитина з батьками не проживає, була у них відібрана через неналежне виконання батьками своїх батьківських обов`язків, матеріально батьки дитину не забезпечують. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів аліменти на утримання малолітню дитину в судовому порядку. Відповідно до ч. 1,2 ст. 179 ЦПК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача просила стягувати аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідачів. Відповідноі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В ході судового розгляду відповідачами не надано суду даних про наявність на їх утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, а також доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину. Так, при визначенні величини аліментного платежу суд враховує, відповідно до ст. 182 СК України, матеріальне становище платника аліментів, той факт, що відповідачі перебувають в працездатному віці, однак мати дитини має інвалідність з дитинства, відповідачі не обтяжені турботами щодо утримання непрацездатних батьків чи інших неповнолітніх дітей, а також обов`язок обох батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч.1, 2 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Враховуючи всі ці обставини, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що з відповідачів підлягають стягненню аліменти на малолітню дитину в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. Саме такий розмір аліментів суд вважає достатнім та обґрунтованим при вирішенні даного питання. Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав та стягнення з них аліментів є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", суд стягує судовий збір з відповідачів на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved