Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби, згідно вимог якого позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в розмірі 53 989,22 грн. (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 22 копійки) з яких: 37 442,97 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання та 16 546,25 грн. - 3% річних від простроченої суми, за період з 01.05.2018 року по 30.04.2021 року, як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку України; та стягнути грошові кошти в розмірі 1 039 679,05 грн. (один мільйон тридцять дев`ять тисяч шістсот сімдесят дев`ять гривень 05 копійок), як відшкодування збитків у вигляді упущеною вигоди, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку України та вирішити питання щодо стягнення судових витрат. Мотивуючи позовні вимоги вказує, що оскільки відповідачем рішення суду не було виконане вчасно та відповідач порушив грошове зобов`язання, а позивач поніс збитки від знецінення грошових коштів, то відповідно до ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання та 3% річних від простроченої суми, за весь час прострочення невиконання зобов`язання, з відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2021 відкрито провадження у справі. 02.08.2022 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, просить відмовити у позові. 18.08.2022 до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив Державної казначейської служби України, в яких позивач вказує на безпідставність доводів викладених у відзиві та наполягає на задоволенні позовних вимог. 05.12.2022 до суду надійшла заява представника позивача, в якій представник зазначив, що не заперечує проти відсутності фіксації технічними засобами, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань до суду не подано У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, враховуючи доводи відповідача, які викладені письмово, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення у відсутність нез`явившихся осіб на підставі наявних у матеріалах справи доказах. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року в результаті розгляду цивільної справи №2-а-160/06 задоволено позов [PERSON] , зобов`язано Державне казначейство України за рахунок коштів державного бюджету перерахувати на розрахунковий рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області 183 512 (сто вісімдесят три тисячі п`ятсот дванадцять) гривень 00 копійок для придбання квартири і передачі її в користування судді місцевого Верховинського районного суду Івано-Франківської області [PERSON] , зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області за рахунок коштів державного бюджету придбати квартиру та передати її в користування судді місцевого Верховинського районного суду Івано-Франківської області [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.09.2006 року апеляційні скарги Державного казначейства України, Територіального управління Державної судової адміністрації в Івано-Франківській області відхилено, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року у справі №2-а-160/06 - залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду міста Донецька від 28.02.2008 року касаційну скаргу Державного казначейства України відхилено, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року у справі №2-а-160/06 та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 13.09.2006 року - залишено без змін. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року у справі №2-а-160/06 набрало законної сили 13 вересня 2006 року. На підставі даного рішення у справі №2-а-160/06 Печерським районним судом міста Києва 30.05.2008 року видано два виконавчі листи. Відповідно до одного з яких зобов`язано Державне казначейство України за рахунок коштів державного бюджету перерахувати на розрахунковий рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області 183 512 (сто вісімдесят три тисячі п`ятсот двадцять гривень для придбання квартири і передачі її в користування судді місцевого Верховинського районного суду Івано-Франківської області [PERSON] . Згідно другого виконавчого листа зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області за рахунок коштів державного бюджету придбати квартиру та передати її в користування судді місцевого Верховинського районного суду Івано-Франківської області [PERSON] . Дані виконавчі листи, у справі №2-а-160/06 видані Печерським районним судом міста Києва, були пред`явлені позивачем до примусового виконання до органів виконавчої служби. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2012 № 6-а-110/12 замінено сторону виконавчого провадження щодо примусового виконання вказаного виконавчого документу, а саме замінено боржника Державне казначейство України його правонаступником - Державною казначейською службою України (код ЄДРПОУ 37567646, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ). 08.02.2019 року Позивач, звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про зміну порядку і способу виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року по справі №2-а-160/06. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 04.03.2020 року по справі №757/6613/19-ц, заяву [PERSON] про зміну порядку і способу виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року по справі №2-а-160/06 за позовом [PERSON] до Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, третя особа Верховинська селищна рада про стягнення коштів на придбання житла, - задоволено частково. Змінено спосіб та порядок виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року по справі №2-а-160/06 за позовом [PERSON] до Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, третя особа Верховинська селищна рада про стягнення коштів на придбання житла, шляхом стягнення з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) грошові кошти в сумі 183 512 (сто вісімдесят три тисячі п`ятсот двадцять) гривень. 09.09.2020 року Державна казначейська служба України звернулась до Печерського районного суду із заявою про зміну порядку і способу виконання судового рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2020 року по справі № 2-a-160/06, в якій просила змінити спосіб та порядок виконання рішення по справі №2-а-160/06 з урахуванням ухвали Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2020 року по справі №757/6613/19-ц, шляхом обрання належним способом: стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» на користь [PERSON] коштів на придбання житла, відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Mіністрів України від 03.08.2011 року № 845. Ухвалою Печерського районного суду від 12.10.2020 року по справі №757/6613/19-ц, заяву представника Державної казначейської служби України Олешка О. про зміну порядку і способу виконання судового рішення Печерського районного суду м. Києва по справі №2-а-160/06 за позовом [PERSON] до Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Iвано-Франківській області, третя особа Верховинська селищна рада про стягнення коштів на придбання житла, - задоволено. Змінено спосіб та порядок виконання рішення по справі №2-а-160/06 з урахуванням ухвали Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2020 року по справі № 757/6613/19-ц, шляхом обрання належним способом: стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» на користь [PERSON] коштів у сумі 183 512, 00 грн, відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. 25.11.2020 року [PERSON] звернувся до Державної казначейської служби України із заявою про виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року по справі №2-а-160/06 з урахуванням Ухвали Печерського районного суду від 04.03.2020 року та Ухвали Печерського районного суду від 12.10.2020 року по справі №757/6613/19-ц про зміну способу і порядку виконання рішення. Вищезазначену заяву прийнято до опрацювання відповідно до п.5 Порядку, про що повідомлено Державною казначейською службою України листом від 24.12.2020 року вих.№ 5-11-11/23836. Однак, листом вих.№ 5-11-11/1218 від 15.01.2021 року, Державна казначейська служба України повідомила позивача, що в пакеті документів відсутній оригінал виконавчого листа та після надання останнього, буде забезпечено опрацювання документів відповідно до законодавства. 18.02.2021 року позивачем подано до Державної казначейської служби України оригінал виконавчого листа від 30.05.2008 року у справі №2-а-160/06. 06.05.2021 року здійснено часткове виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 01.03.2006 року по справі №2-а-160/06 та перераховано на рахунок позивача - 167 716, 20 грн. 03.06.2021 року здійснено остаточне виконання вищезазначеного рішення та перераховано на рахунок позивача - 15 795,80 грн. Звертаючись до суду, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог послався на положення ст. 22, 625 ЦК України та Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", та зазначав, що відповідач має сплатити йому індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання, 3% річних від простроченої суми, упущену вигоду. Так, відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). У відповідності до ч. 1 ст. 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Частиною другою, четвертою статті 3 Закону № 4901-VI обумовлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. При цьому, ч. 1 ст. 5 Закону № 4901-VI передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3.08.2011 року № 845 (далі - Порядок № 845) безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно з п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). У відповідності до п. 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Отже, з наведених вище положень законодавства можна дійти висновку, що відповідальним за виконання судових рішень, що гарантовані державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме ДКС України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. При цьому, з приписів статті 5 Закону № 4901-VI слідує, що компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду виплачується у зв`язку із затримкою виконання судових рішень про стягнення коштів. Відтак, виходячи з аналізу норми, закріпленої у ч.1 ст. 5 Закону № 4901-VI, підставою для виплати стягувачу компенсації, передбаченої цим Законом, слугує порушення органом казначейства строків перерахування коштів на виконання рішення суду про стягнення коштів з органу державної влади. Як вже встановлено судовим розглядом, 18.02.2020 року на адресу Казначейства надійшла заява [PERSON] стосовно виконання судового рішення по справі № 2а-160/06 з урахуванням ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12.10.2020 № 757/6613/19 та оригінал виконавчого листа. Так, в межах бюджетних асигнувань, наданих Державній судовій адміністрації України, Казначейством 06.05.2021 здійснено безспірне списання коштів у розмірі 167716,20 грн. та 03.06.2021 у розмірі 15 795,80 грн. згідно з виконавчим листом по справі № 2а-160/06. Таким чином, кошти в сумі 167 716,20 грн. перераховані стягувачу в межах тримісячного строку та з урахуванням позовних вимог (з 01.05.2018 по 30.04.2021), що, як наслідок, вказує, що позовні вимоги щодо стягнення з Державного бюджету України індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, за період з 01.05.2018 не 30.04.2021 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. У свою чергу, аналізуючи наведені законодавчі положення в контексті обставин цієї справи, насамперед потрібно виходити зі змісту правовідносин. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС України, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь ДКС України у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що власне і зумовлює участь ДКС України у виконанні таких судових рішень. Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Крім того, на необхідності розмежовувати юридичну відповідальність держави та державних органів орієнтує також рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі № 12-рп/2001, за змістом якого державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна. Стягнення з боржника інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, відповідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У свою чергу, в силу ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Законодавцем окреслено, що грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо, які мають бути виражені у грошових одиницях. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України вбачається, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зазначено, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У даному випадку, між позивачем та органом казначейської служби як суб`єктом владних повноважень відсутні цивільно-правові відносини. Отже, у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку ст.11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак ДКС України не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні положень ЦК України. Крім цього, ст. 22 ЦК України визначено, що є збитками, проте позивач в порушення зазначеної норми матеріальні збитки розраховує, виходячи з індексу інфляції, хоча даний вид відповідальності передбачений за порушення грошового зобов`язання та не відноситься до матеріальної шкоди. За таких обставин, приходжу до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат. За змістом статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України» заява № 54904/08, яке є частиною національного законодавства, стаття 1 Протоколу № 1 захищає «майно», яке може бути або «існуючою річчю», або активами, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він або вона має щонайменше «законне сподівання» успішного здійснення майнових прав. Коли майновий інтерес покладено в основу вимог, особа, якій він належить, може розглядатись як така, що має «законне сподівання», якщо є достатні підстави для цього інтересу в національному законодавстві, наприклад, коли є усталені прецеденти національних судів, що підтверджують його наявність. Можна сказати, що незаконне сподівання виникає, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника потім відхилюються національними судами (Коресkу § 50). Для створення законного сподівання, законна норма, на яку посилаються, має визначити певні правила для позову. Якщо законні вимоги, які мають бути дотримані, та інші параметри позову чітко не визначені, певна правова норма не може бути застосована для обґрунтування законного сподівання/ Як вбачається із суті позовних вимог, [PERSON] просить стягнути з Державного бюджету України грошові кошти в розмірі 1 039 679,05 грн, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди. З огляду на вищевикладене, недоотриманий, на думку позивача, розмір грошових коштів в розмірі 1 039 679,05 гри не може вважатися збитками у розумінні статті 22 ЦК України. У позивача не могло бути законних сподівань на отримання грошових коштів в сумі 1 039 679,0.5, оскільки на момент винесення рішення суду по справі оціночна вартість об`єкта нерухомості складала саме 183 512,00 грн. Таким чином, у позивача відсутні підстави для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди в розумінні етапі 22 ЦК1 України. Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, підстави стягувати з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору відсутні.Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed