Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору позики, обґрунтовуючи позовну заяву тим, що 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 240000,00 доларів США. Грошові кошти [PERSON] позичав нібито для придбання нерухомого майна: житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , придбаних на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 11.01.2018 року; 47/100 часток житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , придбаних на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 05.02.2018 року. При цьому, як зазначає позивач, оспорюваний договір позики не містить жодних положень щодо того, з якою метою позичаються грошові кошти відповідачем [PERSON] . На момент укладення зазначеного договору позики позивач та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. Тому, на думку позивача, обов`язки за оспорюваним договором позики виникають солідарно також і у позивача, що надає їй право на подання позову про визнання цього договору недійсним, оскільки укладення договору не було спрямоване на настання будь-яких наслідків, що обумовлювались даним правочином. Позивач вважає, що договір фіктивний, адже укладення договору було спрямоване на визнання в судовому порядку права особистої приватної власності [PERSON] на придбане під час шлюбу з позивачем нерухоме майно (справа №127/15091/18). Крім того, позивач вважає, що оспорюваний договір було укладено в іншу дату, ніж зазначено у договорі, а саме - вже після подання позовної заяви у справі №127/15091/18 (влітку 2018 року), оскільки копія договору позики була подана до Вінницького міського суду Вінницької області в рамках провадження у справІ №127/15091/18 як додаток до відповіді на відзив [PERSON] у вказаній цивільній справі. Саме з моменту ознайомлення із текстом відповіді на відзив та доданими до нього матеріалами позивачу стало відомо про нібито укладений договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 20.12.2017 року на 240000,00 доларів США. Таким чином, укладення договору позики було спрямоване не на надання позики у вигляді грошових коштів, а на визнання права особистої приватної власності [PERSON] на нерухоме майно, яке було придбане ним в період перебування з позивачем у шлюбі за їх спільні грошові кошти, які були спільно нажиті протягом майже 30 років подружнього життя. Ознаками фіктивності оспорюваного договору є те, що відповідачі в рамках справи №127/15091/18 так і не надали суду для дослідження оригінал договору. Крім цього, відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця [PERSON] за період 2013-2017 років загальна сума його доходу склала 3644410,00 грн. також [PERSON] має заборгованість по податках та зборах перед державним бюджетом в сумі 28266,57 грн. та перед місцевим бюджетом - 84799,72 грн., яку він не може погасити з 01.03.2020 року по теперішній час, що вказує на відсутність у нього грошових коштів. Відповідач [PERSON] перед укладенням договорів купівлі-продажу був зобов`язаний відкрити рахунок, покласти на нього грошові кошти в гривні, оскільки йому було необхідно здійснити валютообмінну операцію на суму 240000,00 доларів США та здійснити розрахунок шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, згідно з Постановою правління НБУ №210 від 06.06.2013 року «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою». При цьому, при здійсненні такої операції, на виконання вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», [PERSON] мав би надати банку підтвердження джерела походження грошей, що ним зроблено не було, що також, на думку позивача, свідчить про відсутність договору станом на 11.01.2018 року. Оспорюваний договір, як стверджує позивач, було укладено в 2018 році для фальсифікації доказу в суд і намірів щодо передачі вказаних коштів між сторонами договору не було. Фіктивність договору підтверджується також й висновком експерта №129/19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за листом ПП «Юридичне бюро Рижого», складеного ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» 15.10.2019 року, оскільки експерт дійшов висновку, що підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у технічній копії договору позики від 20.12.23017 року, укладеного від імені [PERSON] та [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Тому позивач звернулась до суду з даним позовом та просить визнати недійсним з підстав фіктивності договір позики укладений 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 240000,00 доларів США. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що оспорювний позивачем правочин не порушує її прав. Позивачем оспорюється договір позики, укладений між відповідачами 20.12.2017 року, тобто укладеного у період часу, коли було чинним і таким, що набрало законної сили рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2017 року у справі №127/20934/17 про розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем [PERSON] . Також рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року у справі №127/15091/18, яке набрало законної сили 09.06.2020 року, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та встановлено факт окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між ними з 10.04.2017 року. Тому, на думку відповідача [PERSON] , оспорюваний договір не має для позивача будь-яких наслідків, і жодних обов`язків з повернення коштів у неї не виникає, що вказує на відсутність порушення прав позивача. Щодо наведених позивачем ознак фіктивності оспорюваного договору позики, відповідач [PERSON] вважає їх недоведеними та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях. Так, в рамках судової справи №127/15091/18 на [PERSON] не покладався обов`язок надати його примірник договору, оскільки жодних ухвал про витребування оригіналу договору позики у [PERSON] судом не постановлялось. Крім того, оригінал вказаного договору було пред`явлено, як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції. Договір був оглянутий головуючими. Тобто оригінал договору існував, існує та ніколи не приховувався. [PERSON] також було надано нотаріальне підтвердження укладення ним 20.12.2017 року договору позики на суму 240000,00 доларів США. Позивач хибно зауважила, що у [PERSON] не було достатньо коштів для надання такої позики, з посиланням на декларації платника єдиного податку за період 2013-2017 років, згідно з якими дохід [PERSON] склав 3644410,00 грн., оскільки він є фізичною особою-підприємцем і здійснює свою підприємницьку діяльність ще з серпня 2002 року, тому позивач не може знати та їй не відомо про усі доходи [PERSON] . Крім того, відповідач [PERSON] є засновником ряду підприємств, які йому приносять дохід, а також ним здійснювалось відчуження майна, корпоративних прав тощо, що надало йому можливість накопичити достатню суму коштів. Щодо податкового боргу відповідач [PERSON] зазначив, що дана обставина не свідчить про відсутність у нього грошових коштів на сплату. Податкове повідомлення -рішення №0009941305 від 15.06.2016 року з 2016 року є предметом судового оскарження, оскільки [PERSON] має сумніви щодо законності нарахування цього податкового зобов`язання. Посилання позивача на те, що договору позики не існувало у період з 20.12.2017 року по лютий 2018 року є безпідставним, оскільки грошові кошти [PERSON] надавав готівкою, а не перераховував у безготівковому порядку. Тому, відповідач [PERSON] зазначає, що у цьому випадку можливо мало місце порушення порядку розрахунків, що не свідчить і не може свідчити про те, що договір позики укладався без намірів його виконання. Що стосується твердження позивача про висновок експерта №129/19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за листом ПП «Юридичне бюро Рижого», складеного ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» 15.10.2019 року, у якому експерт нібито дійшов висновку, що підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у технічній копії договору позики від 20.12.2017 року, та у графі «ПОРУЧИТЕЛЬ:» у технічній копії договору поруки від 20.12.2017 року укладених між відповідачами, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] , то відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позов зазначив про таке. Так, у разі, якщо нібито договір позики підписано не [PERSON] , а іншою особою, то це може свідчити про недійсність договору, однак не з ознак його фіктивності, оскільки ч.1 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Однак, вчинення підпису не стороною договору не може вказувати на те, що договір укладений без наміру створення правових наслідків. Крім того, [PERSON] зауважив, що вказаний висновок експертизи зроблений по технічним копіям і з використанням зразків підпису на технічних копіях. Жодного оригіналу документу з оригінальним підписом [PERSON] для проведення експертизи не використовувалось, що вказує на нелегітимність такого висновку експерта. Також у відзиві [PERSON] звернув увагу на те, що експертизу здійснено не експертом, а особою, яка видає себе за експерта. Так, у висновку експерта від 15.10.2019 року зазначено, що експертизу здійснено [PERSON] . Однак, згідно даних сайту Міністерства юстиції України, термін дії свідоцтва експерта сплинув 07.11.2018 року, тобто на момент проведення експертизи [PERSON] не мала відповідного свідоцтва, що вказує на не легітимність її висновку. Таким чином, на думку відповідача [PERSON] , позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на наявність у відповідачів умислу на укладання фіктивного правочину, для якого характерним є невідповідність внутрішньої волі сторін зовнішньому її прояву, тобто коли сторони, укладаючи такий правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Відповідач [PERSON] зазначив, що договір позики виконаний ним, грошові кошти передані в повному обсязі [PERSON] , що підтверджується договором позики, нотаріальним підтвердженням, виданим [PERSON] та визнається ним. З наведених вище підстав, відповідач [PERSON] просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. Відзив обґрунтований тим, що 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п. 2.1. договору сума позики становить еквівалент 240000,00 доларів США в гривнях, що на момент надання позики становило 6672000,00 грн. за курсом долара США, який за погодженням сторін становив 27,80 грн. за 1 долар США. Згідно з п. 2.2. договору на момент підписання цього договору Позикодавець передав Позичальнику всю суму позики готівкою. Відповідач [PERSON] у відзиві підтверджує факт укладення договору, який повністю відповідав (і відповідає) його волі, а також те, що грошові кошти отримані ним у повному обсязі на момент підписання договору позики. При цьому, зазначив, що він не визнає позовних вимог позивача [PERSON] в повному обсязі, оскільки на момент укладання договору він вже значний час не проживав спільно з нею. Між ними було досягнуто домовленості про поділ майна і на момент укладення оспорюваного договору було наявне рішення суду, яке набуло законної сили, про розлучення, а тому отримання позики і придбання майна не відбувалось в інтересах сім`ї. Після поділу майна і передачі позивачу об`єктів нерухомості, які приносили дохід, відповідач [PERSON] був вимушений шукати можливості для придбання інших об`єктів нерухомості з метою використання їх у підприємницькій діяльності. Для придбання такого майна ним і було запозичено кошти. Тому, ніякого придбання майна в інтересах сім`ї не було, оскільки на той час сім`ї уже не існувало. [PERSON] мав наміри розпочати нову бізнес справу. Ніяких обов`язків зі сплати боргів на позивача ні за договором поділу майна, ні за наслідками укладення договору позики від 20.12.2027 року не покладалось і не покладається. Оскільки шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем був розірваним, то у нього не виникало обов`язку повідомляти її та отримувати у неї згоду на укладення договорів позики та придбання будь-якого майна. Про придбання об`єктів нерухомості позивачу також не було відомо у момент укладення договорів. Про них позивач дізналась через декілька місяців. Однак, договори купівлі-продажу майна позивач не вважає фіктивними з огляду на те, що вона не знала про їх укладення. Тому, твердження позивача про те, що договір позики є фіктивним, оскільки вона про нього не знала, є безпідставними і такими, що ніяким чином не свідчать про його фіктивність. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року у справі №127/15091/18, яке набрало законної сили 09.06.2020 року, позов [PERSON] було задоволено та встановлено факт окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з 10.04.2017 року. Цим рішенням суду також встановлено, що заробітна плата [PERSON] за період з 01.06.2017 року по 30.06.2018 року склала 70247,65 грн. і те, що нею не надано доказів наявності інших доходів на момент придбання спірного майна, а також доказів, що вона своїми коштами чи працею сприяла придбанню спірного майна. Таким чином, твердження позивача про те, що майно нібито набуте за спільні кошти та про фіктивність договору позики є безпідставними та недоведеними будь-якими доказами. З наданим позивачем висновком експерта, у якому зазначено, що [PERSON] не підписував договір позики, він також не погоджується і вважає, що зазначені в ньому обставини не відповідають дійсності, оскільки договір позики був ним підписаний особисто і повністю відповідав його волі. Ним не надавались зразки підпису для проведення експертизи, тому її проведення є неповним. Договір позики був ним укладений з метою отримання у позику грошових коштів. Цю мету було досягнуто, а тому ні про яку фіктивність договору мова йти не може. В судове засідання позивач та її представник повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав того, що позивач [PERSON] має на утриманні хвору мати, яка потребує постійного догляду та лікування, а також з підстав того, що позивач розуміючи небезпеку та перешкоджання з боку агресора у нормальному лікуванні та житті прийняла рішення про евакуацію за межі України на територію Сполучених Штатів на підставі довготривалої візи. Оскільки, від її імені суду було подано клопотання про залишення позову без розгляду, судом було визнано її участь обов`язковою. Також представник позивача зазначила у клопотанні, що позивач не підтримує ані відмову від позову, ані залишення позову без розгляду, розуміючи наслідки відповідного судового рішення. Тому, з огляду на викладені вище обставини, представник позивача просила суд відкласти розгляд справи на іншу дату, після закінчення дозволу на перебування позивача у США 12.05.2023 року. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від відповідача та представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про відкладення судового засідання у вказаній справі з підстав неможливості з`явитись в судове засідання, у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частинами 3, 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів З матеріалів справи вбачається, що сторонами неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, як під час проведення підготовчого провадження у справі так і після його закриття та призначення справи до розгляду по суті. При цьому, учасникам розгляду справи судом була надана можливість у повній мірі та у визначені ЦПК України строки скористатися своїми процесуальними правами, зокрема щодо надання суду доказів, пояснень, заперечень тощо по суті справи як в обґрунтування позовних вимог стороною позивача так і щодо їх заперечення - стороною відповідачів. З приводу посилання представника позивача на те, що від імені позивача суду було подано клопотання про залишення позову без розгляду і судом було визнано її участь обов`язковою, слід зазначити, що ухвалою суду від 22.12.2021 року було визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] в судове засідання для надання особистих пояснень, оскільки в судове засідання призначене на 22.12.2021 року позивач не з`явилась та про причини неявки суд не повідомила, в той час як перед судовим засіданням 22.12.2021 року від неї надійшла заява про залишення позову без розгляду і суд не мав можливості встановити особу підписанта вказаної заяви при її прийняті, так як заява була подана через поштову скриньку розміщену у приміщенні суду, що було пов`язано з карантинними обмеженнями з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19» (Т.2 а.с. 147, 148, 149). В судовому засіданні, яке було призначене на 21.01.2022 року позивач [PERSON] особисто подала письмову заяву та підтвердила, що вона дійсно подавала заяву про залишення позову без розгляду 22.12.2021 року, однак з підстав викладених у заяві від 21.01.2022 року просила її не розглядати та відмовилась від неї та просила перенести розгляд справи на іншу дату у зв`язку з тим, що її представник не з`явилась в судове засідання (Т.2 а.с. 158, 159). Таким чином, судом в судовому засіданні було з`ясовано особисто у позивача [PERSON] , обставини щодо яких судом було постановлено ухвалу від 22.12.2022 року про визнання її явки в судове засідання обов`язковою. Подальшої обов`язкової участі в судових засіданнях особисто позивача [PERSON] судом відповідними ухвалами суду не визнавалось та клопотань з цього приводу сторонами не заявлялось. Тому, в силу вимог ст. 223 ЦПК України повторна неявка позивача незалежно від причин, не може бути підставою для подальшого відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали клопотань сторін про відкладення розгляду справи та матеріали цивільної справи, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі даних та доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи і вони повторно не з`явились в судове засідання. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.ст. 77, 81 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 20.12.2017 року між [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець) було укладено договір позики. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з п. 1.1. оспорюваного позивачем [PERSON] договору, Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти - безпроцентну грошову позику, а Позичальник зобов`язується повернути надану позику у повному обсязі і у визначений цим договором строк. Пунктом 2.1. цього договору визначена сума позики, яка становить еквівалент 240000 (двісті сорок тисяч) доларів США, в гривнях, що на момент надання позики становить 6672000 (шість мільйонів шістсот сімдесят дві тисячі) гривень. Курс долара США при наданні позики за погодженням сторін становить 1 долар США - 27,8 гривень. У п. 2.2. договору зазначено, що на момент підписання цього договору Позикодавець передав Позичальнику всю суму позики готівкою. За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно із ч.1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 ЦК Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, ч.1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач в позовній заяві зазначає правову підставу позову ч. 1 ст. 234 ЦК України, яка містить визначення фіктивного правочину. Відповідно до зазначеної норми, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Судом встановлено, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа №127/15091/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення фактів окремого проживання та припинення шлюбних відносин, визнання особистою приватною власністю майна набутого за час окремого проживання. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року у справі №127/15091/18, яке набрало законної сили 09.06.2020 року, позов [PERSON] було задоволено та встановлено факт окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з 10.04.2017 року. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.11.2020 року касаційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Сідлецького В.Д. було залишено без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 09.06.2020 року залишено без змін (Т.1 а.с. 219 - 231). При цьому, судами відносно сторін були встановлені обставини про те, що 24.11.1991 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, який зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області за актовим записом №3350. 10.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О., зареєстрований в реєстрі за №711, згідно з пунктами 5, 7 якого сторонами визначено порядок поділу майна та визначено майно, яке є особистою власністю кожного із подружжя. Відповідно до пункт 8 цього договору майнові претензії сторін щодо визначеного у договорі майна та будь-якого іншого майна, яке майно визначене цим договором, проте набуте в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, вважаються врегульованими. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2017 року у справі №127/20934/17, яке набрало законної сили 07.11.2017 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області, актовий запис №3350. 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, пунктами 1.1, 2.1, 3.1 якого встановлено, що [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти - безпроцентну грошову позику, а позичальник зобов`язується повернути надану позику в повному обсязі до 01.08.2018 року. Сума позики в еквіваленті становить 240000 дол. США, що на момент надання позики становить 6672000 грн. 20.12.2017 року між [PERSON] (кредитор) та Приватним підприємством «Продкомпанія» (далі - ПП «Продкомпанія») (поручитель), в особі директора [PERSON] укладений договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за договором позики від 20.12.2017 року щодо повного та своєчасного виконання позичальником зобов`язань щодо повернення грошової позики в сумі, що є еквівалентом 240000 дол. США, що на момент надання позики становить 6672000 грн. Згідно з договором купівлі-продажу від 04.09.2014 року частки у статутному фонді (капітал) Приватного підприємства «МПК «Арка» (далі - ПП «МПК «Арка»), укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), передає у власність покупцю, а покупець приймає та зобов`язується оплатити належну продавцю частку у статутному фонді (капіталі) ПП «МПК «Арка». Продаж здійснюється продавцем за 2700000 грн. Покупець сплатив продавцю готівкою ціну відповідної частки у статутному фонді (капіталі) ПП «МПК «Арка» до оформлення та підписання договору. Також судами було встановлено, що відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця [PERSON] за період з 2013 року до 2017 року, загальна сума його доходу склала 3644410 грн. Згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку - юридичної особи «Юридична компанія «Ютерра», директором та одноособовим власником якого є [PERSON] , за період з 2013 року до 2017 року загальна сума доходу підприємства склала 3430629,65 грн. 14.03.2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. посвідчено заяву [PERSON] про те, що він підтверджує укладення договору позики від 20.12.2017 року з [PERSON] та отримання позики в сумі 240000 дол. США. Згідно з договорами купівлі-продажу від 11.01.2018 року, посвідченими приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Собканюком П.Л., витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №110388701, №11038873, №110388979 [PERSON] придбав таке майно: житловий будинок, загальною площею 186,7 кв.м, житловою площею 91,3 кв.м, за 2378040 грн., що в еквіваленті становить 70000 євро; земельну ділянку, кадастровий номер 0510136600:02:053:0023, цільове призначення: для комерційного використання, площею 0,0801 га, за 2378040 грн., що в еквіваленті становить 70000 євро; земельну ділянку , кадастровий номер 0510136600:02:053:0028, цільове призначення: для комерційного використання, площею 0,0410 га, за 2038320 грн., що в еквіваленті становить 60000 євро. Вказане майно розташоване на [ADDRESS] . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.02.23018 року за заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2017 року у справі №127/20934/17 рішення суду скасовано. [PERSON] мотивувала заяву тим, що суд, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, не врахував обставину, що має істотне значення для правильного вирішення справи, а саме наявність дітей у подружжя. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.03.2018 року у справі №127/20934/17, яке набрало законної сили 03.05.2018 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Крім наведених вище обставин, судами було встановлено, що згідно з трудовою книжкою від 07.08.1985 року серії [NUMBER] [PERSON] з 01.06.2006 року працювала у ПП «Продкомпанія» заступником директора з комерційних питань. 16.07.2018 року ПП «Продкомпанія» видано довідку №34 про те, що заробітна плата [PERSON] за період з 01.06.2017 року по 30.06.2018 року склала 70247,65 грн. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 14.09.2018 року інформація про [PERSON] не знайдена. У довідках Товариства з обмеженою відповідальністю ВКП «Вербівське» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ритон» від 14.09.2018 року №26 та від 14.09.2018 року №17 зазначено, що [PERSON] перебувала у складі учасників цих товариств. Загальними зборами товариств рішення про розподілу прибутку та виплату дисидентів учасникам не приймалось. Будь-яких доходів на користь [PERSON] не сплачувалось. У своїй постанові у справі №127/15091/18 Верховний Суд зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обгрунтованого висновку про те, що сторони проживали окремо та фактично припинили шлюбні відносини між собою з 10.04.2017 року, досягли згоди щодо поділу спільного майна, а факт звернення [PERSON] із позовом про розірвання шлюбу свідчить про відсутність сталих, стабільних та гармонійних стосунків у подружжя. Також Верховний Суд дійшов висновку про те, що на час придбання позивачем [PERSON] спірного майна сторони припинили шлюбні відносини, заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.10.2017 року у справі про розірвання шлюбу було чинне, а його подальше скасування не призвело до поновлення цих відносин, кошти на придбання спірного майна позивачем були запозичені, а отже, таке майно не було придбане за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. Таким чином, судами встановлено, що спірне майно придбано за кошти [PERSON] , в тому числі запозичені в період окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а також те, що [PERSON] не є стороною договору позики, укладеного 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, обставини викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, зокрема щодо не існування та не укладення оспорюваного договору позики станом на 20.12.2017 року спростовуються наведеними вище обставинами, встановленими відповідними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у справі №127/15091/18 відносно сторін і в силу вимог ст. 82 ЦПК України вони доведенню не підлягають. Так само, як і спростовуються обставини щодо придбання за спільні кошти подружжя нерухомого майна в період перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] в період з 07.11.2017 року по 30.03.2018 року та щодо укладення оспорюваного договору позики з метою не на надання позики у вигляді грошових коштів в сумі 240000 доларів США, а на визнання права особистої приватної власності [PERSON] на нерухоме майно, яке було придбане ним в період перебування з позивачем у шлюбі за спільні грошові кошти, які були спільно нажиті протягом майже 30 років подружнього життя. Твердження позивача про відсутність оригіналу оспорюваного договору позики спростовується тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2020 року у справі №127/13729/20 було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язано відповідача [PERSON] надати для дослідження в судовому засіданні примірник оригіналу договору позики від 20.12.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с. 145, 146), який був наданий відповідачем [PERSON] в судовому засіданні. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2021 року було задоволено клопотання представника позивача та призначено у цивільній справі судову технічну експертизу договору позики, укладеного 20 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 240000,00 (двісті сорок тисяч) доларів США, проведення якої було доручено атестованим судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено питання: 1. Чи відповідає давність виконання документа, вказаній на ньому даті?; 2. Яка черговість нанесення реквізитів в документі? 3. Яким чином виконані підписи на договорі? Для дачі висновку експертам було надано необхідні матеріали справи та оригінал договору позики, укладеного 20 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 240000,00 (двісті сорок тисяч) доларів США, який знаходився при справі №127/13729/20 (Т.1 а.с. 237, Т.2 а.с. 57). Згідно з висновком експертів №13050/21-34/13051/21-33/31636/31637/21-34/31638/31639/21-33 від 18.10.2021 року за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у цивільній справі №127/13729/20, встановити, чи відповідає давність виконання договору позики датованого 20.12.2017 року, вказаній на ньому даті, не видається можливим з причини відсутності на даний час науково-обгрунтованої методики по встановленню часу виконання штрихів рукописних підписів від імені [PERSON] та від імені [PERSON] , виконаних чорнилами, та з причини відсутності індивідуалізуючи ознак друкуючого пристрою у друкованому тексті, характерних для певного періоду часу, а також відсутності на даний час методики по встановленню абсолютної давності виконання друкованих текстів документів за допомогою знакосинтезиючого пристрою з лазерною технологією друку шляхом вивчення змін у часі властивостей барвної речовини (тонеру). При цьому, зазначеним висновком експертів підтверджуються ті обставини, що у договорі позики, датованому 20.12.2017 року, друкування тексту було виконано до вчинення підписів від імені [PERSON] і від імені [PERSON] , та після їх виконання додруковування будь-яких частин документу не відбувалось. Підписи від імені [PERSON] та [PERSON] у договорі позики, датованому 20.12.2017 року, виконані рукописно пишучим приладом (приладами), спорядженим чорнилом чорного кольору (Т.2 а.с. 80-88). Також слід зазначити, що відповідачем [PERSON] було надано суду висновок експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судового технічного та почеркознавчого дослідження від 11.12.2020 року №8160/8161/209-21 за заявою [PERSON] в рамках цивільної справи №127/13729/20. Заявником разом із заявою про проведення зазначено експертизи було надано оригінал договору позики від 20.12.2017 року на 1 арк., тощо. На поставлене на вирішення експертів питання щодо виконавця підпису від імені [PERSON] у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у вказаному договорі позики, експерти надали висновок про те, що підпис виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів - [PERSON] (Т.1 а.с. 174-190). Суд не приймає до уваги як належний та допустимий доказ, наданий позивачем висновок експерта №129/19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за листом ПП «Юридичне бюро Рижого», складеного ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» 15.10.2019 року, у якому експерт дійшов висновку, що підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК:» у технічній копії договору позики від 20.12.2017 року, та у графі «ПОРУЧИТЕЛЬ:» у технічній копії договору поруки від 20.12.2017 року укладених між відповідачами, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] , з огляду на те що, відповідно до п. 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 року №195/5) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. При цьому п. 1.3. наведених Науково-методичних рекомендацій визначено, що для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. З наведеного висновку експерта за №129/19 вбачається, що дослідження проводились, як вже зазначалось вище, технічних копій документів, а не їх оригінали. Для проведення дослідження підпису [PERSON] ним не надавались вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки його почерку та підпису (Т.1 а.с. 11-15). З огляду на викладене, слід зазначити, що оспорюваний позивачем договір не має для неї будь-яких наслідків, і жодних обов`язків з повернення коштів у неї не виникає, що вказує на відсутність порушення прав позивача укладанням договору позики 20.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] . Необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Оскільки, як вже зазначалось вище, судами під час розгляду справи №127/15091/18 було встановлено факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 20.12.2017 року та факт вчинення сторонами дій на виконання цього правочину, тобто передачі грошових коштів позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON] в обумовленій у договорі сумі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фіктивності. З наведеного вище вбачається, що твердження позивача зводяться також до оспорювання часу складення тексту договору, оскільки позивач ставить під сумнів саме його існування як документу станом на момент розгляду судами справи №127/15091/18, та зазначає, що оспорюваний договір фактично був підписаний після 20.12.2020 року. З цього приводу слід зазначити, що недійсним може бути визнаний лише сам договір як правочин, а не документ, у якому відображено текст договору. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження № 14-321цс18). Тому, наявність самого оригіналу договору як документу у цьому випадку, суттєвого значення немає, оскільки сторонами правочину підтверджується його вчинення та виконання, і у випадку втрати оригіналу договору - це автоматично не тягне за собою його недійсність, так як сторони договору можуть оформити його дублікат. Суттєве значення у цьому випадку має саме волевиявлення сторін на вчинення правочину спрямованого на виникнення, зміну або припинення певних правовідносин, вчинення ними дій щодо його виконання та підтвердження сторонами обставин його вчинення та досягнення очікуваного результату за наслідками вчинення правочину, що не суперечить чинному законодавству. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed