Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

31 січня 2022 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати незаконними і скасувати: пункт 71 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 про надання дозволу [PERSON] ( [ADDRESS] ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3361 га для ведення особистого сільського господарства в [ADDRESS] ; пункт 73 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 про надання дозволу [PERSON] ( [ADDRESS] ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3325 га для ведення особистого сільського господарства в [ADDRESS] ; пункт 74 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 про надання дозволу [PERSON] ( [ADDRESS] ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2282 га для ведення особистого сільського господарства в [ADDRESS] ; пункт 2 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 про надання дозволу [PERSON] ( [ADDRESS] ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,00164 га для ведення особистого сільського господарства в [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року «Про приватизацію землі на території Ясенської сільської ради народних депутатів» №210-9/2021 її матері, [PERSON] , надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки розміром до 0,85 га (до 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, до 0,25 га землі для обслуговування житлового будинку). Фактично площа земельної ділянки становить 0,9 га., їх сім`я користувалася та обробляла її до тепер. Їй стало відомо, що Перегінська селищна рада надала третім особам дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки рішенням Перегінської селищної ради від 14.06.2021 №210-9/2021. Вважає, що селищна рада таким чином намагається передати у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки, які належали її матері [PERSON] , яка померла, а її спадкоємцями є вона та її сестра [PERSON] . На її думку, селищна рада при прийнятті оскаржуваного рішення порушила Закон України «Про місцеве самоврядування», оскільки фактично належні їхній сім`ї земельні ділянки передала третім особам. Також зазначає, що при прийнятті рішення селищною радою порушено норми земельного законодавства щодо розгляду земельних спорів за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору, оскільки її, як законного землекористувача (після смерті матері), ніхто не запрошував на засідання сесії селищної пади, яке відбувалося 14.06.2021 року та на якому було прийнято оскаржуване рішення, що вплинуло на її права та обов`язки. Вона та її сестра на даний час планують оформити право власності на вказані земельні ділянки згідно вимог чинного законодавства. Викладені обставини змусили її звертатись за захистом своїх законних прав та інтересів до суду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що спірна земельна ділянка постійно перебувала у користуванні її сім`ї. Власником земельної ділянки була її мати [PERSON] , яка померла у 2013 році. Після смерті матері спадщину прийняла її рідна сестра [PERSON] . Остання також зверталася до селищної ради із заявами щодо приватизації спірної земельної ділянки. Вона звернулася з даним позовом до суду в інтересах сестри, оскільки остання через скрутне матеріальне становище не має можливості самостійно захистити свої права в судовому порядку. Вона є інвалідом ІІ групи та відповідно до закону звільнена від сплати судового збору, тому подала даний позов від свого імені. Правовстановлюючими документами, що підтверджують право власності її матері на спірну земельну ділянку вважає рішення сесії Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року, а також квитанції про сплату земельного податку. Просила позов задовольнити, скасувати рішення сесії. У судовому засіданні представники позивачки адвокати Бурак Б.В. та Семко Б.В. підтримали заявлені вимоги з викладених в позовній заяві підстав. Представник Перегінської селищної ради Марко М.Я. позовні вимоги не визнала та пояснила, що Перегінська селищна рада, приймаючи оскаржуване рішення діяла з чітким дотриманням вимог закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу та регламенту роботи Перегінської селищної ради. Наголосила, що порядок набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені ст.ст. 116, 122, 138 ЗК України. Земельний Кодекс містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта цивільних прав, при цьому законом не заборонено розробку проектів різними замовниками, а вже під час розробки з`ясовуються законні підстави для надання земельної ділянки у власність чи користування і якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може прийняти відповідне рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою. Вважає, що позов є безпідставним, просить відмовити у його задоволенні. Треті особи в судове засідання не прибули. Представник [PERSON] - адвокат Родікова І.С. у судовому засіданні пояснив, що вважає позовні вимоги безпідставними, просив у задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] у судовому засідання дала показання про те, що працює на посаді начальника відділу земельних ресурсів та екології Перегінської селищної ради. Рішення Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року, на яке посилається позивачка, є загальним рішенням, яким зафіксовано надане всім жителям села Ясень право на приватизацію земельних ділянок в межах норм приватизації. Згідно записів погосподарських книг с. Ясень за матір`ю позивачки числилися земельні ділянки, загальною площею більше одного гектара. В цю площу входить і земельна ділянка площею 0,10 га, яка на даний час перебуває у власності сестри позивачки та яка межує із земельними ділянками, на які надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою оскаржуваним рішенням сесії. Пояснила, що квитанції про сплату земельного податку не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Розмір земельного податку розраховується з урахуванням загальної площі землі, яка числиться за землекористувачем згідно погосподарських книг. Дозвіл на виготовлення проектів землеустрою наданий третім особам на підставі поданого ними пакету документів, передбачених законом, а саме заяви та схеми з орієнтовним місцем розташування земельної ділянки. Позивачка з такою заявою до селищної ради не зверталася. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що пунктами 2, 71, 73, 74 рішення Перегінської селищної ради від 14.06.2021 № 210-9/2021 надано дозволи: [PERSON] ( [ADDRESS] ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,00164 га для ведення особистого сільського господарства в [ADDRESS] ; [PERSON] ( [ADDRESS] ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3361 га для ведення особистого сільського господарства в [ADDRESS] ; [PERSON] ( [ADDRESS] ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3325 га для ведення особистого сільського господарства в [ADDRESS] ; [PERSON] ( [ADDRESS] ) на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2282 га для ведення особистого сільського господарства в [ADDRESS] (а.с.10-12) З пояснень позивачки, що не заперечуються сторонами судом встановлено, що матір`ю позивачки [PERSON] була [PERSON] , а сестрою позивачки є [PERSON] , що також підтверджується копіями сторінок паспортів (а.с.8, 13 ) та копією свідоцтва про народження (а.с. 7). Посилаючись на незаконність оспорюваного рішення, позивачка [PERSON] вказує, що земельна ділянка, на яку сільською радою надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою тертім особам, належала її матері [PERSON] . При цьому, визначаючи площу земельної ділянки, яка на переконання позивачки належала її матері, остання посилається на архівний витяг з протоколу тринадцятої сесії двадцять першого скликання Ясенської сільської ради від 24 грудня 1993 року «Рішення Про приватизацію землі Ясенськоїсілської ради народних депутатів» (а.с.6). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Аналізуючи наведені норми законодавства, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за №280/97-В (надалі по тексту, також Закон №280/97-В) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Статтею 25 Закону №280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до пунктів 30, 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-В виключно на пленарних засіданнях, зокрема, сільської ради, поряд з іншим, вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна та вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (частина 1 статті 1 Закону №280/97-В) Згідно частин 1, 2, 5 статті 60 Закону №280/97-В територіальним громадам сіл належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, землю. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Аналіз вказаних норм закону свідчить, що Перегінська селищна рада є органом місцевого самоврядування, який наділений повноваженнями, зокрема, у сфері регулювання земельних відносин і розпорядження комунальним майном. Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель врегульовано Земельним кодексом України. Підстави і порядок набуття прав на землю із земель державної та комунальної власності визначенні ст.ст. 116, 122, 138 ЗК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч.1 ст.122 ЗК України). Частиною 1 статті 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: - надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; - формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Відповідно до положень частини 2 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною 3 статті 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, згідно положень ст.123 ЗК України за результатами розгляду клопотання особи про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення орган місцевого самоврядування вправі прийняти одне правомірне рішення: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за умови відсутності підстав для відмови в наданні дозволу або про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за умови невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отже, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до норм статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: - у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; - шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; - шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; - шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; - за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. З наведених вище приписів статті 79-1 ЗК України зрозуміло, що метою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому, не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками. В цій ситуації важливим є інше - під час розробки проекту, серед іншого, визначаються (узгоджуються) межі земельної ділянки та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у власність/користування, зокрема спірність прав щодо ділянки чи її меж. Ці обставини повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, під час затвердження проекту та надання земельної ділянки у власність, а не на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою. При цьому надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може прийняти відповідне рішення (про відмову в затвердженні проекту землеустрою). У відповідності до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів не відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб в судовому порядку. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації у справі. У частинах першій та четвертій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Конституційний суд України у п. 4 рішення від 16.04.09р № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Пунктом 5 цього рішення Конституційного Суду України чітко встановлено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Конституційний Суд України у пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Виходячи з викладеного, суд зазначає що пункти 2, 71, 73, 74 оскаржуваного рішення відповідача про надання третім особам дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не встановлює будь-яких обмежень щодо реалізації позивачці її права, в тому числі не перешкоджає їй звернутися до Перегінської селищної ради про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Таке відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування норм Земельного кодексу України, висловленим в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 295/14795/16-а, від 19 червня 2018 року у справі № 750/8511/17, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17 та від 28 лютого 2020 року у справі №461/1257/17, від 15 березня 2021 року у справі № 441/701/17, від 15.09.2021 у справі №740/4635/16-а. Стосовно тверджень позивачки про порушення відповідачем порядку розгляду земельних спорів суд звертає увагу, що оскаржувані пункти рішення відповідача не є результатом розгляду земельного спору, оскільки з ураховання показань свідка [PERSON] та проаналізованих судом норм Земельного Кодексу, дозвіл на розроблення проекту землеустрою третім особам наданий на підставі їх заяв та схем з орієнтовним місцем розташування земельних ділянок. Однак, виходячи із змісту поняття «дозвіл на розроблення проекту землеустрою», суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв обґрунтовано, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, прийняте ним рішення відповідає земельному законодавству. Суд зазначає, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянкиє одним з підготовчих етапів і обов`язковою передумовою до розгляду уповноваженим органом місцевого самоврядування питання щодо передачі землі у власність для зацікавленої особи, однак зовсім не гарантує їй подальше отримання. Таким чином, оспорюване позивачем рішення не порушує право позивачки, оскільки вказане рішення відповідача не гарантує саме третім особам подальше отримання спірної земельної ділянки у власність. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.02.2020 у справі №723/1964/14-а, від 08.08.2019 у справі №806/2253/15. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позивачка не довела належними та допустимими доказами порушення свого права оскаржуваними пунктами рішення органу місцевого самоврядування. Суд дійшов до переконання, що прийняте Перегінською селищною радою рішення від в пунктах 2, 71, 73, 74, якими надано третім особам дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особисто селянського господарства в [ADDRESS] є актом одноразової дії дозвільного характеру, що вичерпує себе фактом прийняття і само по собі не тягне порушення будь-чиїх прав, а тому є законним, а вимога про його скасування не є підставною і не підлягає до задоволення. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на заяву позивачки в судовому засіданні, про те що вона представляє інтереси сестри в суді, тому самостійно звернулася в суд, оскільки звільнена від сплати судового збору. Однак, позивачка звернулася із позовом від свого імені, і не діяла в інтересах своєї сестри та немала повноважень на представлення її інтересів. [PERSON] має право сама звернутися до суду із позовом про захист своїх інтересів, у тому числі із вимогою про визнання будь-якого рішення, в тому числі і спірного таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Outcome: dismissed