Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. Позивач 03.02.2021 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 26.09.2008 станом на 14.01.2021 у розмірі 18245,03 грн, з яких: -14817,87 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; -3427,16 грн - заборгованість за простроченими відсотками; та 2270 грн - судовий збір. В обґрунтуванні позову представник позивача зазначає, що між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг № б/н від 26.09.2008, згідно з яким відповідачу було відкрито картковий рахунок із кредитним лімітом, який надалі було збільшено до 14000 грн, надано у користування кредитну картку. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, не надавав своєчасно кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 14.01.2021 у нього виникла заборгованість у розмірі 18245,03 грн. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 11.02.2021 позовна заява залишена без руху. 22.03.2021 позивачем відправлено до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви з додатками. Ухвалою судді від 27.04.2021 постановлено позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 12.12.2022 постановлено провести заочний розгляд справи. Позивач, представник позивача повідомлені у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання представник не з`явився, у абз. 2 п. 2 прохальної частини позовної заяви, клопотанні про розгляд справи за відсутності позивача просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечував. Відповідач повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. ч. 7, 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила (тобто не з`явилася без поважних причин), відзив до суду не подавала. Ніяких клопотань, заяв від цієї особи до суду не надходило. За письмової згоди позивача суд вважає за потрібне розглянути цю справу в порядку ст. 280 ЦПК України за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 цієї Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що сторони, їхні представники не прибули в судове засідання і представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає можливим здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 26.09.2008 відповідач, як клієнт банку, підписав з ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, Заяву на оформлення кредитної картки «Універсальна» з кредитним лімітом 500 грн, базова відсоткова ставка 3% на місяць з розрахунку 360 днів році. У Заяві зазначено, що відповідач ознайомився та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. (арк. с. 4). Відповідно до абз. 3 п. 1 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», затвердженого постановою КМУ від 05.06.2019 № 594, на підставі рішення установчих зборів акціонерів від 06.07.2000 Комерційний банк «ПриватБанк» був реорганізований шляхом зміни організаційно-правової форми у закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (арк. с. 51). Згідно з абз. 4, 5 п. 1 Статуту АТ КБ «ПриватБанк» рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 було змінено тип Банку на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Наказом Мінфіну від 21.05.2018 № 519 (рішенням єдиного акціонера Банку) було змінено тип Банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (арк. с. 51). У довідці про умови кредитування, підписаній відповідачем 26.09.2008, зазначено базову відсоткову ставку на місяць - 3 %, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф за порушення строків платежів, відсоткову ставку на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування - 4,5 % на місяць (арк. с. 41). Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 26.09.2008, укладеного між сторонами, станом на 14.01.2021 у відповідача наявна заборгованість: -за простроченим тілом кредиту у розмірі 14817,87 грн, -за простроченими відсотками у розмірі 3427,16 грн (арк. с. 37-38). Відповідно до виписки за договором № б/н станом на 18.01.2021 залишок після операції на рахунку відповідача від 01.12.2020 становить -18245,03 грн, кредитний ліміт у розмірі 500 грн було встановлено 26.09.2008 на картку № [NUMBER] (арк. с. 53-60). Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача за договором № б/н (без зазначення дати укладення договору), старт карткового рахунку - 26.09.2008, кредитний ліміт у розмірі 500 грн встановлено 26.09.2008 (арк. с. 39). Відповідно до довідки про надані відповідачеві, згідно з кредитним договором № б/н (без зазначення дати укладення договору), кредитні картки 26.09.2008 було відкрито картку № [NUMBER] , термін її дії - 02/10 (арк. с. 40). Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» не містить дати ознайомлення, а також підпису відповідача (арк. с. 42-47). ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Приписами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України ( тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша ст. 1055 ЦК України). Згідно зі змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Звертаючись до суду із позовом, позивач надав копію заяви про оформлення кредитної картки, розрахунки заборгованості, виписку за договором № б/н станом на 18.01.2021, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача (договір б/н), довідку про надання кредитних карток відповідачеві, довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг». Відповідачем не надано заперечень щодо того, вона підписувала вищевказану заяву, отримувала в банку позивача кредитну картку, а також користувалася нею, отримуючи від банку кредитні кошти, тобто те, що вона отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримала кредитну картку. У заяві про оформлення кредитної картки «Універсальна» від 26.09.2008 не зазначено строк дії договору. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України згідно зі змістом якої,якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Враховуючи те, що обставини щодо отримання та використання кредитних коштів відповідачем відповідно до ст. 81 ЦПК України не спростовано, фактично кредитні кошти згідно з зазначеним обсягом кредитних зобов`язань відповідачем отримані, що свідчить про погодження відповідачем дій Банку щодо умов кредитування в цій частині, суд не вбачає підстав для відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 14817,87 грн. Частина 1 статті 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. У заяві про оформлення кредитної картки від 26.09.2008 встановлено розмір базової процентної ставки, а саме - 3% на місяць. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 14.01.2021 відповідачу нараховано прострочені відсотки, а саме: з 01.07.2019 по 29.02.2020 процентна ставка при порушенні умов кредитування - 7,20 % на місяць, процентна ставка на прострочений кредит - 86,40 % річних, з 01.03.2020 по 31.07.2020 процентна ставка при порушенні умов кредитування - 3,60 % на місяць, процентна ставка на прострочений кредит - 43,20 % річних, з 01.08.2020 по 14.01.2021 процентна ставка при порушенні умов кредитування - 3,50 % на місяць, процентна ставка на прострочений кредит - 42 % річних У п. 5.5, пп. 5.5. 1 Розділу ІІ витягу з «Умов та Правил надання банківських послуг», наданому позивачем, зазначено, що за користування кредитом банк нараховує проценти у розмірі, встановленому Тарифами Банку, із розрахунку 360 календарних днів у році. За несвоєчасне виконання боргових зобов`язань боржник сплачує відсотки за підвищеною відсоткою ставкою або додаткову комісію, розміри яких встановлюються Тарифами. Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила у відповідній редакції розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 26.09.2008 заяву, крім того позивач не надав суду Тарифи банку. Враховуючи вищезазначене, без наданих підтверджень про погодження з конкретними запропонованими відповідачу Правилами, надані банком Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують зазначених обставин. Враховуючи пряму вказівку про базову відсоткову ставку у заяві від 26.09.2008, а саме - 3% на місяць, відсутність домовленості між сторонами про нарахування та сплату відсотків за підвищеною ставкою, суд вважає, що позивачем неправомірно нараховані прострочені відсотки. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а у цьому випадку позивачем не доведено, що відповідач ознайомився з умовами нарахування прострочених відсотків, тому нарахована заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 3427,16 грн не підлягає стягненню. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Як встановлено у п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. Ціна позову - 18245,03 грн. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява або скарга подається до суду). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить 2270 грн з 01.01.2021. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не звільнені від сплати судового збору, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1843,60 грн (2270 грн х 14817,87 / 18245,03 грн). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: approved