Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , у якій просить суд: - встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, з квітня 2014 року до березня 2021 року; - визнати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок з прибудовою, загальною площею 43,6 м2, житловою площею 16,4 м2, під літ. «А-1, а», з надвірними будівлями та спорудами: погребом під літ «Е», сараями під літ «Д, д», навісом під літ «д/», воротами під № 1, огорожею під № 2,3, колодязем під № 4; спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] у порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача судові витрати. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з квітня 2014 року до березня 2021 року позивач у справі [PERSON] проживав без реєстрації шлюбу разом із відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За твердженням позивача, сторони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали одяг та продукти, побутову техніку, виховували дітей відповідача, проте офіційно шлюб не реєстрували. Ремонт рухомого та нерухомого майна позивач здійснював особисто. Окрім того, у позивача був обов`язок відводити та забирати дітей відповідача зі школи. Проживаючи однією сім`єю та маючи спільний бюджет, у 2014 році позивач та відповідач домовилися з власником будинку за адресою: [ADDRESS] , про те, що вони будуть мешкати в даному будинку, а в подальшому здійснять його купівлю. Зі слів позивача, грошові кошти на придбання нерухомого майна в основному збирались з його заробітку, оскільки відповідач не мала джерел доходу і переважно займалася домашнім господарством. 14 червня 2019 року позивач разом із відповідачем за спільні кошти придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість якого згідно експертного висновку про вартість майна від 04 жовтня 2021 року становить 125 000 грн 00 коп. Оскільки вказаний житловий будинок був набутий сторонами за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, позивач, посилаючись на вимоги ст. 60, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 74 СК України, вважає його таким, що належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в обраний позивачем спосіб. Вказані обставини стали підставою для звернення [PERSON] з даним позовом до суду. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 21 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 09 лютого 2022 року, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний термін із дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов, а також задоволено клопотання позивача про виклик у судове засідання свідків /а.с. 20-22/. Ухвалою суду від 12 липня 2022 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Реви С.В. та витребувано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаській області Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) копії актових записів про шлюб та про розірвання шлюбу щодо відповідача [PERSON] , закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 15 серпня 2022 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі /а.с. 62-64/. 21 липня 2022 року на виконання ухвали суду від 12 липня 2022 року надійшла інформація від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаській області Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /а.с. 73/. Ухвалою суду від 15 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід судді Миколаєнко Т.А. /а.с. 78-80/. У подальшому, у судовому засіданні, що відбулося 15 серпня 2022 року, суд заслухав вступне слово сторін. Так, представник позивача - адвокат Рева С.В. заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, виходячи з підстав, наведених у позові. Доповнень не мав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, що відбулося 15 серпня 2022 року, заявлені позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у позові та зазначила, що позивач не має права нажитловий будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки у наданих ним суду документах, зокрема, довідках Степанківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, її прізвище, ім`я та по батькові зазначене як [PERSON] замість вірного - [PERSON] . При цьому підтвердила, що вони дійсно проживали з позивачем спільно, як подружжя, в одному будинку, з квітня 2014 року до кінця лютого 2020 року, однак не мали спільного бюджету та не вели спільного господарства, так як після того, як вона почала проживати із позивачем, вони перестали обробляти город. У веденні домашнього господарства позивач брав участь лише на словах, вихваляючись перед друзями. Працював неякісно. Сам собі побудував гараж, а будинок його не цікавив. Ремонт даху будинку він зробив за власною ініціативою, однак за будматеріали не платив. До того ж, дах почав протікати, а тому він лише зіпсував його. Дітей позивач дійсно міг відводити або забирати зі школи, проте робив це один раз на тиждень або один раз на місяць. Старший син не прийняв його за батька, а молодший сприймав як людину, яка все дозволяє і не буде наказувати, однак обоє називали батьком. У той час вона мала доходи: отримувала виплати на дітей, як матір-одиначка, а також займалася в`язанням і обмінювала виготовлені речі на інші товари. Із 2018 року працювала комірником у ТОВ «Будсервіс». Будинок купили за кошти, виручені від продажу квартири, отриманої нею у порядку спадкування. Продаж квартири був здійснений восени 2013 року, а у червні 2019 року вони з позивачем придбали спірний будинок. Вартість будинку сплачували частинами. Остання частка була виплачена у червні 2019 року, після чого і було укладено договір купівлі-продажу. Про те, що позивач у той період узяв кредит, вона здогадувалася, але витратив він його на власного сина - [PERSON] . Після заслуховування вступного слова сторін у судовому засіданні було оголошено перерву до 15 вересня 2022 року для надання можливості представнику позивача забезпечити явку свідків. 15 вересня 2022 року та 19 жовтня 2022 року проведення розгляду справи було відкладено за клопотаннями представника відповідача - адвоката Лазаренка Є.Ю., а 10 листопада 2022 року - у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] та її представника - адвоката Лазаренка Є.Ю. у судове засідання. 08 грудня 2022 року відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Лазаренко Є.Ю., будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися вчетверте поспіль, про причини неявки суд не повідомили, із заявами, клопотаннями, у тому числі про відкладення розгляду справи, до суду не зверталися. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За змістом частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Суд визнає неповажними причини четвертої поспіль неявки в судове засідання як відповідача, так і її представника. При цьому, суд бере до уваги, що проведення розгляду справи уже відкладалося 15 вересня 2022 року та 19 жовтня 2022 року за клопотаннями представника відповідача - адвоката Лазаренка Є.Ю., а 10 листопада 2022 року - у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] та її представника - адвоката Лазаренка Є.Ю. у судове засідання, і констатує, що в подальшому жодних доказів на підтвердження поважності причин їхньої неявки до суду, зокрема, хвороби адвоката Лазаренка Є.Ю., у зв`язку з чим було відкладено розгляд справи 19 жовтня 2022 року, не надано. Суд зауважує, що у відповідача та її представника було достатньо часу для особистої явки у судові засідання та для подачі до суду відповідних клопотань по суті справи, відзиву, доказів, тощо, так як провадження у справі відкрито ще 21 грудня 2021 року. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач [PERSON] не скористалася. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За вказаних обставин, враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності відповідача та її представника. За змістом частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на те, що відповідач та її представник - адвокат Лазаренко Є.Ю., будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, вчетверте поспіль не прибули до суду, не підтвердивши поважності причин неявки, враховуючи, що правом на подачу відзиву на позов відповідач не скористалася, а представник позивача - адвокат Мартинюк І.Г. не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши вступне слово представника позивача та відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що в період з квітня 2014 року до березня 2021 року позивач у справі [PERSON] проживав без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що стверджується копією довідки, виданої виконавчим комітетом Степанківської сільської ради № 1333 від 11 жовтня 2021 року /а.с. 6/. З копій довідок, виданих директором Степанківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Степанківської сільської ради Черкаської області, № 137 та № 138 від 19 жовтня 2021 року вбачається, що позивач [PERSON] з грудня 2013 року до лютого 2021 року, в період його спільного проживання з [PERSON] , приймав участь у шкільному житті [PERSON] , 2012 року народження, та [PERSON] , 2007 року народження, цікавився їхнім життям та успіхами в школі /а.с. 7/. Суд враховує, що у зазначених вище довідках Степанківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 137 та № 138 від 19 жовтня 2021 року прізвище, ім`я та по батькові відповідача зазначене як [PERSON] замість вірного - [PERSON] , однак наявність вказаних описок, у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, не перешкоджає суду з`ясувати дійсні обставини, що підлягають встановленню у межах розгляду даного спору, і ухвалити законне та обґрунтоване рішення. З копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 829, встановлено, що [PERSON] в особі представника [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняла у власність (купила) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і сплатила за нього обговорену грошову суму. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який відчужувався за цим договором, має такі характеристики: житловий будинок з прибудовою під літ. «А-1, а», дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 43,6 м2, житловою - 16,4 м2, має господарські будівлі та споруди: погріб під літ «Е», сараї під літ «Д, д», навіс під літ «д/», ворота під № 1, огорожу під № 2,3, колодязь під № 4. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 7124987000:03:002:0638 /а.с. 45/. Право власності на зазначений вище будинок зареєстровано за [PERSON] 14 червня 2019 року, що підтверджено Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 170610706 від 14 червня 2019 року та № 173414562 від 11 липня 2019 року /а.с. 44,13/. Згідно з експертним висновком про вартість майна від 04 жовтня 2021 року, ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме: житлового будинку з прибудовою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , становить 125 000 гривень 00 копійок, а ринкова вартість Ѕ частки даного будинку складає 62 500 гривень 00 копійок /а.с. 14/. Земельна ділянка за кадастровим номером 7124987000:03:002:0638, площею 0,2500 га, на якій розташоване спірне домоволодіння, є неприватизованою і перебуває у комунальній власності, що підтверджено Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7117119102021 від 18 жовтня 2021 року /а.с. 10-12/. З даних форми ОК-5 з індивідуальних відомостей про застраховану особу щодо [PERSON] , виданої управлінням Пенсійного фонду України, встановлено, що за період з 2014 року до травня 2021 року позивач отримав дохід у загальному розмірі 269 354 гривень 25 копійок /а.с. 8-9/. З листів Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаській області Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 723/4.3-04-06-22 від 11 квітня 2022 року /а.с. 50/ та № 1054/4.3-04-06-22 від 15 липня 2022 року /а.с. 73/ вбачається, що за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян в межах Черкаської області не виявлено актових записів про шлюб та про розірвання шлюбу за період з квітня 2014 року до березня 2021 року щодо [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідно до листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 995/23.23-01-10 від 05 квітня 2022 року, проведеною перевіркою по архіву відділу не виявлено актових записів про шлюб за період з квітня 2014 року до березня 2021 року щодо [PERSON] /а.с. 49/. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок [PERSON] надав суду покази, у яких зазначив, що знайомий із позивачем близько 15 років, а із відповідачем - близько 7-8 років. З обома перебуває у товариських відносинах. Вказав, що сторони прожили разом 7-8 років, із 2014 року. Їхні відносини носили характер теплих, сімейних. Вони мали спільний побут. Діти відповідача називали позивача батьком. Молодший син відповідача [PERSON] навіть не знав про те, що позивач не являється його рідним татом, доки вони не розійшлися, для дитини це був шок. Позивач заробляв і утримував сім`ю. Відповідач у той час не працювала, лише після розриву їхніх стосунків влаштувалася на пилораму. За час спільного проживання вони купили будинок у розстрочку. Виплачували разом. Крім того, позивач побудував гараж у цьому домоволодінні та перекрив дах будинку. Років 4-5 відповідач його обожнювала. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Відповідно до статті 315 ЦПК України та пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшого визнання набутого за вказаний період майна спільною сумісною власністю та поділу такого майна шляхом визнання права власності, суд дійшов висновку, що встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Слід зазначити, що інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним кодексом України і закріплений, зокрема, у статті 74 СК України. Згідно з положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участь у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки, як ознака наявності сім`ї, на законодавчому рівні не визначена. Водночас, строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну сімейне життя, вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини», Суд визначив, що поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші сімейні de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В Сімейному кодексі України, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. До особистих немайнових прав подружжя СК України відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК України є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей. Відтак, суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення, чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю сім`ї, є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (частина 4 статті 263 ЦПК України). З огляду на наведене, системний аналіз наявних у справі доказів, пояснень відповідача, яка в цілому не заперечувала факт її спільного проживання з позивачем, як подружжя, однак не погоджувалася з його тривалістю, а також показів свідка дозволяє суду дійти висновку, що позивач, на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України, надав суду належні і допустимі докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю разом із [PERSON] у період з квітня 2014 року до березня 2021 року, якими довів наявність спільного побуту, спільне виховання дітей відповідача, наявність спільних друзів, спільне придбання ними майна, тобто відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам, притаманним подружжю. Відтак, суд вважає встановленим, що у період з квітня 2014 року до березня 2021 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки у цей період вони жили разом, вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, та не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Твердження відповідача [PERSON] про те, що вони з позивачем проживали як подружжя у період з квітня 2014 року лише до кінця лютого 2020 року, а також про те, що сторони не мали спільного бюджету та не вели спільного господарства, суд відхиляє, як не доведені та необґрунтовані. Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Так, за змістом статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Вирішуючи позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , набутого ним та [PERSON] за час спільного проживання, суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків членів сім`ї визначені Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана норма кореспондується з положеннями частини третьої статті 368 ЦК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 756/11915/17. Частинами першою, другою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Дані норми кореспондуються з положеннями частин першої, другої та третьої статті 372 ЦК України, якими встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Верховний Суд України підкреслив, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому прядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Зазначене вище відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18) Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. У судовому засіданні, на підставі наданих стороною позивача доказів та показів свідка, встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був придбаний відповідачем [PERSON] під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем у справі [PERSON] , у результаті їхньої спільної праці та за спільні кошти, використовувався в інтересах їхньої сім`ї для спільного проживання у ньому, а тому суд визнає це майно об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Факт реєстрації спірного майна лише на ім`я [PERSON] не означає, що воно належить тільки цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та належить їм в рівних частках з моменту його придбання. Судові рішення про визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача [PERSON] відсутні. Разом з тим, відповідач у судовому засіданні, що відбулося 15 серпня 2022 року, не заперечувала факту придбання нею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , під час спільного проживання із позивачем, але наполягала на тому, що це майно є її особистою власністю, так як придбане за кошти, виручені восени 2013 року від продажу квартири, отриманої нею у порядку спадкування, однак не підтвердила свої доводи жодними належними та допустимими доказами. Водночас, відповідачем не заперечувалося, що дане домоволодіння використовувалося для проживання їхньої з позивачем сім`ї. При цьому, факт придбання спірного домоволодіння за особисті кошти відповідача категорично заперечував представник позивача. Наведені вище обставини вказують на те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, а тому суд дійшов висновку, що житловий будинок, який є предметом спору, був придбаний сторонами за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, за рахунок їхніх спільних коштів, і, відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї головної функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися (постанова від 17 квітня 2020 року у справі № 686/4314/15-ц). За таких обставин, враховуючи, що сторони не бажають реального поділу спірного нерухомого майна, суд вважає необхідним визначити ідеальні частки, а саме: по 1/2 за кожною із сторін, у праві спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, та, для досягнення мети судового захисту майнових прав як позивача, так і відповідача, визнати за [PERSON] і [PERSON] право приватної власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , без його реального поділу в натурі. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 816 гривень 00 копійок, які сплачено останнім при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved