Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

У лютому 2021 року прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що приблизно [INFO] померла [PERSON] , якій належала на праві власності квартира [ADDRESS] . Прокурор зауважує, що після смерті [PERSON] спадкові справи не заводилися, а за життя вона заповітів чи спадкових договорів не склала, в зв`язку із чим, у Київської міської ради з 21 червня 2020 року виник обов`язок зі звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, однак через неналежний захист своїх інтересів, міська рада таку заяву не подала, хоча, не дивлячись на це, зазначена нерухомість має належати територіальній громаді в особі Київської міської ради. При цьому, зауважує, що під час здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 12019100060005414 від 09 грудня 2019 року, в межах якого ухвалою суду від 08 січня 2020 року накладено арешт на вказане вище нерухоме майно, встановлено факт незаконного набуття права власності на цю квартиру [PERSON] за неіснуючим (його не виявлено в архівному фонді) договором дарування № 216 від 18 червня 2009 року, про що 05 листопада 2019 року нотаріусом внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, прокурор вказує, що 09 листопада 2019 року відповідачі між собою уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] , та нотаріусом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виконано записи про реєстрацію цього договору та обтяження на це нерухоме майно іпотекодержателем [PERSON] . З огляду на викладене, та те, що [PERSON] , за яким на сьогодні зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі нікчемного договору дарування, який він із [PERSON] не укладав, тому не набув законного права власності на цю нерухомість, отже й неправомірно розпорядився нею шляхом передачі в іпотеку [PERSON] , прокурор, просить: скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Данчук К.М. за № 49596305 від 08 листопада 2019 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1957080980000); визнати недійсним договір іпотеки № 2417 від 09 листопада 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про передачу в іпотеку квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Данчук К.М. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1957080980000); скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Данчук К.М. за № 49604982 від 09 листопада 2019 року про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про укладення договору іпотеки на користь [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1957080980000); визнати відумерлою спадщину, до якої входить квартира [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] ; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 02 березня 2021 року відкрито провадження в указаній цивільній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 06 травня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на вказану позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову прокурора, посилаючись на те, що у кримінальному провадженні № 12019100060005414 від 09 грудня 2019 року вирок суду, яким встановлено факт використання підробленого документа та його використання з метою реєстрації права власності на оспорювану нерухомість, відсутній; Київською місцевою прокуратурою № 6 не здійснювалося розслідування в указаному кримінальному провадженні; у державному нотаріальному архіві відомості щодо дії, вчиненої за реєстровим № 216 приватним нотаріусом Мегедь Л.К. у 2009 році відсутні, в зв`язку з виїмкою реєстру нотаріальних дій; договір дарування вчинено на спеціальному бланку, який також містить підпис нотаріуса та завірений гербовою печаткою, жодного доказу про їх підробку чи про час їх підписання [PERSON] не надано; протоколи допитів [PERSON] не містять питань щодо того, чи підписи останнього виконані саме ним у оспорюваних договорах та договорі позики, чи належать іншій особі. Ухвалою суду від 02 лютого 2022 року в справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання прокурор не з`явився. Від представника Київської місцевої прокуратури № 6 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позов підтримує та просить задовольнити. Відповідачі, будучи в установленому законом порядку повідомленими про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили. Від відповідача [PERSON] відзив на позов до суду не надходив, однак суду направлено заяву, з якої вбачається, що останній позов прокурора визнає в повному обсязі та справу просить слухати за його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 липня 1997 року [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Згідно з договором дарування від 18 червня 2009 року [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір від 18 червня 2009 року, оформлено та посвідчено приватним нотаріусом ОРНО Київської області Мегедь Л.К., зареєстровано в реєстрі за № 216, та скріплено підписом, зокрема, й від імені обдаровуваного [PERSON] із рукописним зазначенням його прізвища, ім`я та по батькові. Однак, згідно з повідомленням Київського обласного державного нотаріального архіву № 2531/01-17 від 10 грудня 2019 року, в результаті перевірки архівного фонду № 63 (приватний нотаріус ОРНО Київської області Мегедь Л.К.), договір дарування квартири від 18 червня 2009 року, реєстровий № 216, серед справ (наряд 2-03 договори про відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувалися) не виявлено. Також зазначено, що відомостей щодо нотаріальної дії, вчиненої за реєстровим № 216 приватним нотаріусом ОРНО Київської області Мегедь Л.К. у 2009 році надати неможливо в зв`язку з виїмкою Реєстру для реєстрації нотаріальних дій. При цьому, з`ясовано, що на підставі вказаного вище договору дарування від 18 червня 2009 року, приватним нотаріусом КМНО Данчук К.М. 08 листопада 2019 року прийнято рішення № 49596305, відповідно до якого внесено запис № 34069368 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] померла приблизно [INFO], що підтверджується актовим записом про смерть № 16622 від 08 жовтня 2019 року, вчиненим Київським МВ ДРС ЦМУ МЮ (м. Київ). Згідно з повідомленнями Шостої київської державної нотаріальної контори № 5387/01-16 від 26 листопада 2020 року та Печерського районного у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві № 1937/17.8-09 від 28 листопада 2019 року у спадковому реєстрі відомості про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, заповіти/спадкові договори щодо [PERSON] відсутні, а також у Державному реєстрі актових записів про народження дітей [PERSON] немає. Крім того, судом встановлено, що 09 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Данчук К.М., зареєстрований в реєстрі за № 2417, відповідно до умов якого [PERSON] , з метою забезпечення виконань, взятих на себе за договором позики від 09 листопада 2019 року, передав [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS] , та належить йому на підставі договору дарування від 18 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ОРНО Київської області Мегедь Л.К., зареєстрованого в реєстрі за № 216. Згідно із вказаним договором, приватним нотаріусом КМНО Данчук К.М. 09 листопада 2019 року внесено запис про іпотеку № 34077499 та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (іпотеки) № 49604982 та внесено відомості про іпотекодержателя [PERSON] та іпотекодавцю [PERSON] . Також з`ясовано, що згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09 грудня 2019 року, розпочато досудове розслідування за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за фактом того, що у листопада 2019 року невстановлені особи, використовуючи підроблені документи, які посвідчуються нотаріусом, зареєстрували право власності на квартиру [ADDRESS] . Кримінальне провадження № 12019100060005414 від 09 грудня 2021 року. В межах вказаного кримінального провадження старшим слідчим СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві 21 січня 2020 року проведено повторний допит [PERSON] в якості свідка, якого попередженого про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань, де з протоколу вбачається, що [PERSON] не знає, ніколи з нею не бачився; жодного разу в квартирі [ADDRESS] не був; договір дарування вказаного житлового приміщення [PERSON] з ним не укладала і такий договір ніколи не бачив; йому не було відомо, які документи підписував у приватного нотаріуса КМНО Данчук К.М. 09 листопада 2019 року, оскільки вона не дала змоги з ними ознайомитися; квартиру [ADDRESS] в іпотеку [PERSON] не передав; особа на ім`я [PERSON] йому невідома. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва 08 січня 2020 року в справі № 757/77/20-к, клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 м. Києва Галушко П.П. про накладення арешту на майно - задоволено. Накладено арешт на майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] із забороною її відчуження та будь-яким чином розпоряджатися вказаним майном. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні (ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України). Згідно з ч. 1,2,3,5 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до ст. 1283 ЦК України. Відповідно до ст. 378 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Оскільки, в цій справі існує спір щодо майнових і речових прав на квартиру [ADDRESS] , тому вказана справа, в межах якої заявлено також вимогу про визнання спадщини відумерлою, повинна розглядатися у позовному провадженні. За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Крім того, главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). За змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначене, прокурор в інтересах Київської міської ради, який звернувся до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинен довести право власності Київської міської ради на майно, що знаходиться у володінні відповідача [PERSON] . Право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу), а у відповідності до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а у відповідності до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За приписами ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч. 3 ст. 1277 ЦК України). Як було встановлено судом та зазначено вище у рішенні, [PERSON] померла приблизно [INFO], після її смерті не було заведено спадкової справи за заявою спадкоємців за законом та/або за заповітом, тобто ніхто із спадкоємців з заявами про прийняття спадщини не звертався. Отже, за вказаних обставин, прокурором, в силу ст. 1277 ЦК України доведено належними та допустимими доказами відсутність спадкоємців за законом та/або за заповітом, як першочергова підстава для визнання спадщини - квартири [ADDRESS] , - відумерлою. При цьому, звернувшись до суду з вказаним позовом, прокурор також вказує про нікчемність договору дарування від 18 червня 2009 року, згідно з ч. 2 ст. 228 ЦК України, з огляду на підстави відсутності волевиявлення у [PERSON] на укладення вказаного договору, оскільки такий договір не укладався і його не існувало. Тобто, [PERSON] не вчинялось дій, спрямованих на виникнення відповідних правовідносин. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, визначає різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, оскільки є невчиненими. Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Схожий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна (реальний договір), окрім випадків, коли дарувальник зобов`язується передати обдаровуваному майно у майбутньому (консенсуальний договір). При цьому, ч. 1 ст. 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором. Отже, на підставі належної оцінки зібраних доказів, в тому числі, й повідомлення Київського обласного державного нотаріального архіву, показів [PERSON] в якості свідка в межах кримінального провадження № 12019100060005414 від 09 грудня 2021 року, яким підтверджується відсутність оригіналу договору дарування та заперечується факт його укладення та виконання, як наслідок, вказує, що у відповідача [PERSON] волевиявлення на утворення правочину та отримання в дар оспорюваного нерухомого майна не було, доказів передачі йому спірної квартири не надано, тобто договір дарування квартири [ADDRESS] , від 18 червня 2009 року, є неукладеним. При цьому, правочини, які не вчинено, не тягнуть ніяких правових наслідків для сторін, а особа, яка вважає, що її права порушено у зв`язку із встановленням неукладеності договору має можливість захистити свої права шляхом подання позову про повернення виконаного за неукладеним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання. Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). За викладених обставин, суд, вважає, що прокурором, не дивлячись на помилковість посилання на нікчемність договору дарування від 18 червня 2009 року, згідно з ч. 2 ст. 228 ЦК України, в цілому обрано правильний та ефективний спосіб відновлення порушеного права, у зв`язку із чим, з урахуванням встановлених судом обставин, позов підлягає задоволенню в частині відновлення становища законного власника майна Київської міської ради, яке необхідно відновити шляхом витребування на її користь спірного об`єкта житлової нерухомості із чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] . Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень. Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 згаданого Закону). Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16, від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц. Ефективним способом захисту права власності позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права на нерухоме майно (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем і відповідачем. Прокурор просить скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Данчук К.М. за № 49596305 від 08 листопада 2019 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про належність [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1957080980000), однак, суд, вважає, що ефективним способом захисту права власності Київської міської ради у цьому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а саме скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 653/1713/19 (провадження № 61-3461св20). Також за змістом ст. ст. 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав. Отже, з урахуванням встановлених обставин щодо неукладеності договору дарування від 18 червня 2009 року, право власності на подароване нерухоме майно не переходило до обдаровуваного [PERSON] та в момент укладення 09 листопада 2019 року між [PERSON] і ним договору іпотеки, останній не був власником предмета іпотеки - квартири № 46, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , при цьому за змістом ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предмет іпотеки повинен належати іпотекодавцю на праві власності, тобто [PERSON] не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, а вчиняти правочини мають право лише суб`єкти цивільних прав (ч. 2 ст. 203 ЦК України), тому існування обтяження за договором іпотеки на спірну квартиру, порушує права позивача - територіальної громади, якій відповідно до закону передається у власність відумерла спадщина після померлої, приблизно [INFO], [PERSON] , що суперечить нормам матеріального права, та є наслідком застосування ст. 215 ЦК України та визнання цього оспорюваного правочину недійсним. Відтак, прокурором доведено недійсність договору іпотеки від 09 листопада 2019 року, з підстав передачі [PERSON] для забезпечення виконання власних зобов`язань за договором позики від 09 листопада 2019 року в іпотеку [PERSON] неналежного йому нерухомого майна. Оскільки, рішення суду про визнання недійсним договору, саме по собі не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно, а заявлена вимога прокурора про скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Данчук К.М. за № 49604982 від 09 листопада 2019 року про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про укладення договору іпотеки на користь [PERSON] щодо цієї квартири, не є ефективним способом захисту права власності позивача, з підстав викладених вище, тому підлягає скасуванню за рішенням суду запис проведеної державної реєстрації вказаного обтяження, що також відповідає ч. 2 ст. 5 ЦПК України, за змістом якої суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За викладених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову прокурора. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати на сплату судового збору в розмірі 36 997,68 грн, що сплачені прокурором, підлягають стягненню з відповідачів на користь Київської міської прокуратури у повному обсязі в рівних частках, оскільки фактично усі позовні вимоги, заявлені прокурором, задоволено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial