Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , який на момент смерті проживав разом з позивачкою у Німеччині. Під час життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповідав позивачці, у тому числі і ј частину квартири [ADDRESS] . 29.09.2021 року позивачка через представника звернулась до приватного нотаріуса КМНО Седлецької Т.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте отримала відмову з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на ј частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.02.2022 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. 21.02.2022 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник вказує про те, що відповідачка заперечує факт складання та підпису заповіту її сином [PERSON] , а тому вважає вказаних заповіт підробленим. Також представник вказує про те, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачка не зверталась, оскільки матеріали спадкової справи свідчать про те, що вона зверталась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому представник вважає звернення до суду з даним позовом передчасним. Відповідачка не подавала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у зв`язку із хворобою, проте має намір таку заяву подати. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 21.02.2022 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка заперечує факт складання та підпису заповіту її сином [PERSON] , а тому вважає вказаних заповіт підробленим. Відповідачка впевнена, що заповіт складався іншою особою, а не її сином. Також відповідачка зазначає, що з моменту складання заповіту і до моменту смерті її сина пройшов незначний час. На момент складання заповіту син перебував в онкологічному центрі, при цьому є дивним, що син не скористався правом посвідчити заповіт у присутності свідків, що вказує на те, що він взагалі не складав заповіт або склав його, не розуміючи значення своїх дій. Вказане підтверджується тим, що [PERSON] проходив лікування хіміотерапією і на момент складання заповіту перебував у вкрай важкому стані, по телефону казав відповідачці, що прикутий до ліжка, не може самостійно приймати їжу, постійно марив та не впізнавав відповідача, а лише односкладно відповідав на поставлені питання. Відповідач не була повідомлена про смерть сина, а лише дізналася про це з позовної заяви. На підставі викладеного позивач за зустрічним позовом просить визнати заповіт, складений 12.07.2019 року [PERSON] , недійсним. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.06.2022 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.06.2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду в одному провадженні з основним позовом. 20.07.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якій він вказує про те, що стороною позивача подано всі належні та допустимі докази на підтвердження права позивачки на отримання спадщини, а тому твердження відповідача є безпідставними та необґрунтованими, не можуть бути прийняті судом до уваги. 20.07.2022 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на зустрічний позов. Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, представник вказує про те, що даний позов не може розглядатися українським судом, оскільки заповіт був складений у Німеччині, а тому лише судові органи Німеччини мають право перевіряти законність його складання та відповідність вимогам. На підставі викладеного представник відповідача просить провадження у справі у частині зустрічних позовних вимог закрити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2022 року у задоволенні клопотання представника позивача про закриття провадження у справі відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2022 року зустрічні позовні вимоги [PERSON] залишено без розгляду. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка та представник відповідачки у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності відповідача, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який на момент смерті проживав у Федеративній Республіці Німеччина, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Під час життя 12.07.2019 року [PERSON] був складений заповіт, відповідно до якого все своє майно він заповів позивачці [PERSON] . Відповідність вимогам діючого законодавства вказаного заповіту була перевірена Дільничним судом м. Оренбург-ам-Майн, що підтверджується Протоколом розкриття і оголошення заповіту від 25.09.2019 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, у тому числі і на ј частину квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] . Дільничним судом м. Оренбург-ам-Майн було видано Свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] 29.09.2021 року позивачка [PERSON] через свого представника звернулась до приватного нотаріуса КМНО Седлецької Т.А. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на майно та ненадання доказів, що позивачка є спадкоємицею І черги. Як вбачається з письмових матеріалів справи, спадкоємицею І черги після смерті [PERSON] є його мати - відповідачка [PERSON] , проте із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса вона не зверталась. Враховуючи те, що приватним нотаріусом відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, іншим шляхом вирішити дане питання вона не може, [PERSON] звертається до суду з даним позовом і просить визнати за нею право власності на ј частину квартир [ADDRESS] . Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Статтею 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно статті 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Як встановлено судом, спадкодавець та спадкоємець (позивачка) є громадянами Німеччини, проте спадкове нерухоме майно знаходиться на території України, а тому до даних правовідносин також повинні застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якого він встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які, хоча б через один із своїх елементів, пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Пунктом 2 статті 1 цього закону встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Згідно із ч. 1 ст. 38 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, в якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, в якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. В статті 40 Закону вказано, що право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано. Згідно ч. 2, 3 статті 42 Закону захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, в якій це майно знаходиться. Захист права власності та інших речових прав, які підлягають державній реєстрації в Україні, здійснюється відповідно до права України. Статтею 71 Закону визначено, що спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Відповідно до ст. 72 Закону здатність особи на складання і скасування заповіту, а також форма заповіту і акту його скасування визначаються правом держави, в якій спадкодавець мав постійне місце проживання в момент складання акту або в момент смерті. Заповіт або акт його скасування не можуть бути визнані недійсними внаслідок недодержання форми, якщо остання відповідає вимогам права місця складання заповіту або права громадянства, або права звичайного місця перебування спадкодавця у момент складання акту чи в момент смерті, а також права держави, в якій знаходиться нерухоме майно. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 Закону підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, зокрема, якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України. Одночасно суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. У рішенні Конституційного Суду України у справі про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця від 11 лютого 2014 року N 1-рп/2014 вказано, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності». При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України. Згідно частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. При розгляді справи встановлено, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , є матір`ю померлого [PERSON] , є пенсіонеркою за віком. Відповідно до вимог діючого законодавства непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років та чоловіки - 60 років; інваліди І, ІІ, ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. Таким чином, наведене вище свідчить про те, що [PERSON] є непрацездатною особою, а тому у розумінні ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті свого сина [PERSON] . На підставі викладеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, враховуючи, що після смерті [PERSON] обов`язкову частку у майні спадкодавця має його мати [PERSON] , незалежно від змісту заповіту спадкує половину частки, що належала б їй у разі спадкування за законом, вказані обставини належними та допустимими доказами позивачем не спростовано, а тому суд за встановлених обставин приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме визнання за нею права власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] , який помер [INFO] . Що стосується заперечень відповідача про те, що наданий позивачкою заповіт не відповідає вимогам закону, а також про те, що підпис на заповіті не померлого, то суд їх до уваги не приймає, оскільки відповідачем не було надано належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження своїх заперечень, а тому вони не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1262, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial