Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 01.10.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним Договір відступлення права вимоги №17/4-В, укладений 11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" в частині відступлення прав вимоги за договором про відкриття кредитної лінії №к-2152/л, укладений 30.01.2007 року між "Банк "Фінанси та Кредит" та [PERSON] . Ухвалою суду від 06.10.2022 року провадження по справі відкрито. 03.12.2021 року судом отримано відзив Державної іпотечної установи та відзив АТ "Банк "Фінанси та Кредит". 21.12.2021 року від Державної іпотечної установи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника ДІУ. 30.12.2021 року від позивача [PERSON] до суду надійшла позовна заява із зміненими (доповненими) підставами позову. 28.01.2022 року від Державної іпотечної установи до суду надійшов відзив на позовну заяву зі зміненими підставами позову. Ухвалою суду від 31.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" - Плачинда К.О., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти задоволення позовних вимог заперечував, в задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача Державної іпотечної установи до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Матеріали справи містять відзив на позов, інших заяв або клопотань стороною Державної іпотечної установи не подано. Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Будь-яких заяв щодо розгляду справи та суті позовних вимог від третьої особи до суду не надходило. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що позивач у спірних правовідносинах є споживачем фінансових послуг на підставі договору про відкриття кредитної лінії №к-2152/л від 30.01.2007 року. В подальшому 30.01.2007 року, 21.10.2008 року, 27.10.2010 року та 22.12.2010 року до вказаного договору між сторонами були укладені додаткові угоди. 11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та Банком був укладений Договір відступлення права вимоги №17/4-В, згідно з яким Банк передав Державній іпотечній установі всі права вимоги за кредитним договором. Позивач зазначає, що у ДІУ на момент укладення з Банком договору відступлення права вимоги генеральна ліцензія видана НБУ була відсутня, отже ДІУ не мала права набувати права вимоги за кредитами, наданими в іноземній валюті. Позивач також вказує, що ДІУ чітко визначає про відсутність у неї генеральної та індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, а також ту обставину, що вартість Прав вимоги відповідно до Договору відступлення виражена в гривнях, ДІУ обчислювала заборгованість за Кредитним договором в національній валюті України гривні, починаючи з дати набрання чинності Договором відступлення, тобто з 17.09.2015 року. Відповідно оспорюваним правочином відповідачі незаконно позбавили позивача права на обов`язкову реструктуризацію зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії №к-2152/л від 30.01.2007 року згідно п. 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Представник відповідача ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" - Плачинда К.О., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги [PERSON] не визнав, звертає увагу суду на те, що ДІУ має право на фінансову діяльність, валюта кредиту не змінювалась, загальна заборгованість була визначена в гривні. Представник ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" вказує, що доводи позивача є недоведеними та просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Державної іпотечної установи у відзиві на позов посилається на те, що станом на момент відступлення права вимоги Державній іпотечній установі, за договором відступлення, у відповідності з Довідкою про залишки заборгованості по іпотечним кредитам, що були надані в забезпечення Державній іпотечній установі згідно Договору застави майнових прав №17/4 від 11.02.2015 р., наданої Банком на виконання п.п. 1.3. Договору відступлення, станом на 17.09.2015 року, залишок заборгованості за основним боргом по Кредитному договору боржника [PERSON] складав: 29748,30 доларів США, або 649185,22 у гривневому еквіваленті (за офіційним курсом НБУ станом на 17.09.2015 року, який склав 2\~182,2599 гривень за 100 доларів США). Враховуючи відсутність у ДІУ генеральної чи індивідуальної ліцензій Національного банку України на здійснення валютних операцій, а також ту обставину, що вартість Прав вимоги відповідно до Договору відступлення виражена в гривнях за офіційним курсом до валюти Кредитного договору, ДІУ обчислювала заборгованість за Кредитним договором в національній валюті України гривні, починаючи з дати набрання чинності Договором відступлення, тобто з 17.09.2015 року. Наслідком укладення Договору відступлення була зміна кредитора в зобов`язанні, цим договором не вирішувалося питання про права та обов`язки [PERSON] , укладений договір про передачу прав вимоги за Кредитним договором, Іпотечним договором та Договорами поруки не змінював обсяг прав та обов`язків позивача, і кредит видавався в іноземній валюті. Договір відступлення не містить додаткових умов щодо зміни валюти Кредитного договору. Щодо порушеного права позивача на проведення реструктуризації за наслідками зміни кредитора в зобов`язанні, Державна іпотечна установа наголошує, що кредит [PERSON] був наданий в іноземній валюті 40000,00 доларів США, Договором відступлення права вимоги не змінювалася валюта Кредитного договору, а відтак [PERSON] не позбавлений права на звернення з заявою щодо проведення реструктуризації. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 30.01.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії №к-2152/л, з подальшими змінами та доповненнями внесеними Додатковою угодою №1 від 21.10.2008 року, Додатковою угодою №2 від 27.10.2010 року, Додатковою угодою №3 від 22.12.2010 року, за умовами якого Банк надав [PERSON] в кредит грошові кошти в сумі 40000,00 доларів США, строком з 30.01.2007 року по 30.01.2017 року включно, зі сплатою 15 процентів річних. В забезпечення виконання зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії №к-2152/л від 30.01.2007 року між Банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір від 31.01.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. за реєстровим №725. Окрім того, для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договором про відкриття кредитної лінії №к-2152/л від 30.01.2007 року між Банком, [PERSON] та: -[PERSON] був укладений Договір поруки №87/10 від 27.10.2010 року; -[PERSON] був укладений Договір поруки №88/10 від 27.10.2010 року. 11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та Банком було укладено Договір про відступлення права вимоги №17/4-В, умовами якого передбачено, що первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки, тощо), вказаними у додатках до даного Договору, в тому числі і за Кредитним договором, Іпотечним договором, Договорами поруки. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2020 року у справі №520/5885/18 позов Державної іпотечної установи до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, - задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № к-2152/л від 30.01.2007 року в сумі 1107199,99 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати в розмірі 16606,00 грн., покладено на [PERSON] . IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~203\~ЦК України,\~зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі. Правочин\~має вчинятися\~у формі,\~встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вимогами статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що 30.01.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії №к-2152/л, з подальшими змінами та доповненнями. 11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та Банком було укладено Договір про відступлення права вимоги №17/4-В, відповідно до якого до ДІУ перейшло зокрема право вимоги за договором про відкриття кредитної лінії №к-2152/л від 30.01.2007 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2020 року у справі №520/5885/18 позов Державної іпотечної установи до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, - задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № к-2152/л від 30.01.2007 року в сумі 1107199,99 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати в розмірі 16606,00 грн., покладено на [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша\~статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга\~статті 192 ЦК України). Такий порядок встановлено\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, у частині другій\~статті 533 ЦК України\~встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривні за офіційним курсом Національного банку України. За правилом частини третьої\~статті 533 ЦК України\~використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга\~статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі №308/3824/16-ц. На підставі викладеного суд відхиляє доводи позивача [PERSON] щодо того, що враховуючи відсутність відповідних ліцензій, ДІУ не мала права набувати права вимоги за кредитами, наданими в іноземній валюті. Також суд приймає до уваги доводи Державної іпотечної установи щодо того, що [PERSON] не позбавлений права на звернення з заявою щодо проведення реструктуризації у відповідності з приписами розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed