Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання дій неправомірними та стягнення надлишково списаних грошових коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 травня 2014 року між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з умовами якого було відкрито рахунок та отримано платіжну карту з встановленим кредитним лімітом 8 300 грн. Станом на 13.12.2021 року кредитний ліміт підвищено до 50 000 грн. Позивач вказує, що анкета-заява від 12.05.2014 не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, неустойки та комісії обслуговування. Також відсутні відомості про бажаний тип картки, базова процентна ставка за кредитним лімітом не встановлена, відсутні умови договору про розмір відсотків, що нараховуються за користування кредитними коштами, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Повідомляє, що під час підписання анкети-заяви про приєднання Умови та Правила надання банківських послуг останні були йому не зрозумілі, не доведенні співробітниками банку та ним не підписані, а сама анкета-заява не містить умов про сплату відсотків, неустойки та комісії обслуговування. Тому, вважає дії банку незаконними, оскільки ним особисто не надавалось жодних розпоряджень на списання коштів із його карткового рахунку на погашення заборгованості. Ухвалою суду від 21 січня 2022 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження без виклику сторін, копії якої направлені учасникам справи (а.с. 68). Повідомленням суду від 21 січня 2022 року учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження, яким одночасно роз`яснено їх процесуальні права на подання відповідних заяв по суті справи у встановлені строки (а.с. 69). 13 грудня 2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення, відповідно до яких саму анкету-заяву позивач не долучає до матеріалів справи, а тому надати оцінку щодо наявності чи відсутності в ній будь-яких умов, виходячи з наданих позивачем доказів, неможливо. В той же час, з наданої [PERSON] до матеріалів справи виписки по рахунку вбачається, що він активно користувався наданими Банком кредитними коштами за допомогою кредитної картки № [NUMBER] , що фактично ним і не заперечується. Позивач не скористався відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» своїм правом протягом чотирнадцяти календарних днів з дати підписання акнети-заяви на відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Позивач не надав ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він був обмежений у праві вибору умов кредитування та, що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що він, виходячи зі своїх інтересів, не прийняв би цих умов за наявності у нього можливості брати участь у визначенні умов договору. Більш того, усі платежі в рахунок погашення заборгованості за договором здійснені позивачем самостійно. Банком не проводились списання коштів з інших рахунків позивача в погашення заборгованості в односторонньому порядку. Таким чином, добровільно сплачуючи кошти за кредитним договором, підписаним у формі Анкети-заяви, позивач схвалив цей правочин, чим породив для себе права і обов`язки встановлені ним. Щодо подальшого розподілу отриманих від позивача коштів на погашення боргу по кредиту представник відповідача звертає увагу, що загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 р. (надалі - Інструкція), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Можливість застосування положень ст. 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Як вбачається з виписки по рахунку позивача всі платежі здійснені ним самостійно із наступним призначенням платежу: «погашення обов`язкового платежу», «переказ зі своєї картки»,«поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування». Тому, Банк діяв відповідно до вимог ст. 534 ЦК України щодо розподілу коштів, отриманих від позичальника на погашення боргу, враховуючи нараховані проценти за користування кредитом та комісії за обслуговування карткового рахунку позивача. При цьому, нарахування відсотків відображено за кредитом рахунку із призначенням операції «списання відсотків за використання кредитного ліміту, % ставка та сума нарахованих відсотків». Представник відповідача також зазначає, що позивач не наводить у своєму позові норму матеріального права, на підставі якої мають бути стягнути з Банку кошти, сплачені ним в рахунок погашення боргу по відсотках, пені та комісії. Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. У такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Також представник відповідача надала суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач оспорює нарахування відсотків, комісії, пені по кредиту та просить стягнути надлишково сплачені ним кошти в рахунок погашення боргу за період з 2014 року по 2021 рік, що перевищує 3-річний строк позовної давності. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ст. 1054 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позивача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Під час судового розгляду справи встановлено, що 12 травня 2014 року між сторонами ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк. Отже, між сторонами було укладено договір приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, та надав позивачу кредит, що підтверджується виписками по рахунку позивача (а.с. 15-58). Суд звертає увагу, що самої анкети-заяви від 12.05.2014 року позивач не долучає до матеріалів справи, а тому надати оцінку щодо наявності чи відсутності в ній будь-яких умов, виходячи із наданих позивачем доказів неможливо. Водночас, з наданої [PERSON] до матеріалів справи виписки по рахунку вбачається, що він активно користувався наданими Банком кредитними коштами за допомогою кредитної картки № [NUMBER] , що фактично ним і не заперечується. Тобто, кредитування позивача Банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1056 ЦК України відповідач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Крім того, відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, цим правом позивач не скористався, тобто оцінивши всі фінансові ризики, він не відмовився від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які були запропоновані на умовах Банку. Позивач не надав ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він був обмежений у праві вибору умов кредитування та, що передбаченими договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що він, виходячи зі своїх інтересів, не прийняв би цих умов за наявності у нього можливості брати участь у визначенні умов договору. Крім того, як вбачається з виписки усі платежі в рахунок погашення заборгованості за договором здійснені позивачем самостійно. Доказів того, що банком проводились списання коштів з інших рахунків позивача в погашення заборгованості в односторонньому порядку суду не надано. Таким чином, добровільно сплачуючи кошти за кредитним договором, підписаним у формі анкети-заяви, позивач схвалив цей правочин, чим породив для себе права і обов`язки встановлені ним. Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 29 липня 2020 у справі № 753/10779/16-ц під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг). їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати отримані Банком від позивача грошові кошти як безпідставно набуті, оскільки добровільно сплативши кошти по кредиту, позивач схвалив правочин та його умови, чим породив для себе права і обов`язки, встановлені ним. Щодо розподілу отриманих від позивача коштів на погашення боргу по кредиту суд зазначає, що загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків встановлені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004 р., яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу здійснюється за таким видом розрахункового документу, як платіжне доручення. Згідно з п.1.30 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. 1.4 Інструкції платіжним дорученням є розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Відповідно до положень пунктів 3.1 та п.3.7 Інструкції платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. При цьому, реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Тобто, зазначена стаття передбачає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за всю суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості. Можливість застосування положень ст. 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Як вбачається з виписки по рахунку позивача всі платежі здійснені ним самостійно із наступним призначенням платежу: «погашення обов`язкового платежу», «переказ зі своєї картки»,«поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування». З огляду на вказане та враховуючи те, що позивач не визначав самостійно, що він мав на меті погашати лише тіло кредиту, Банк діяв відповіднодо вимог ст. 534 ЦК України щодо розподілу коштів, отриманих від позичальника на погашення боргу, враховуючи нараховані проценти за користування кредитом та комісії за обслуговування карткового рахунку позивача. Суд також звертає увагу суду, що позивач не наводить у своєму позові і норму матеріального права, на підставі якої мають бути стягнути з Банка кошти, сплачені ним в рахунок погашення боргу по відсотках, пені та комісії. Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. У такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі N 6-2978цс15, а також у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 р. у справі № 3-5гс15, від 22.01.2013 р. № 5006/18/13/2012, від 24.09.2014 р. у справі № 6-122цс14, у постановах Вищого господарського суду України від 2 липня 2012 року у справі № 5006/18/13/2012, від 15.03.2017 р. у справі № 910/10308/15. Крім того, згідно із положеннями ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Статтею 1074 ЦК України визначено що, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що банк не може списувати грошові кошти з рахунка клієнта без його розпорядження, крім випадків - наявності рішення суду про таке стягнення, встановлення такого права законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи, що позивачем в належний спосіб не доведено перед судом правомірність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та витрати на правничу допомогу позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed