Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом та просив стягнути з відповідача, акціонерного товариства «Українська залізниця», на його користь 6516,78 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та витрати на правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн. В обґрунтування вимог зазначав, що він з 01.06.1992 працює в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та обіймав різні посади. З 13.06.1992 працює машиністом тепловоза. Упродовж 2017-2021 років позивач перебував у щорічних відпустках та користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі. За невідомих обставин позивачу не надана матеріальна допомога в повному обсязі за період з 2017 року по 2021 рік, на загальну суму 6516,78 грн. Позивач є членом Первинної профспілкової організації Вільної профспілки машиністів України Криворізького локомотивного депо Придніпровської залізниці. Він звернувся 06.01.2022 із заявою до голови ППО Вервеса В.В. з проханням врегулювання питання щодо отримання недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення. Згодом було повідомлено, що у вересні 2019 профспілка звернулася до відповідача та отримано відповідь, що до даних правовідносин застосовується прийнята 31.03.2017 спільна постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, п 4-5 від 31.03.2017 про застосування з 01.04.2017 замість мінімальної зарплати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективним договором, величину 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто, відповідач допускає тривале порушення прав працівників. Позивач не погоджується з указаним рішенням, оскільки пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Вважає, що відповідачем безпідставно відмовлено йому у відшкодуванні недоплаченої суми матеріальної допомоги, у зв`язку з чим, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх трудових прав. Ухвалою від 09.09.2022 суддею прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник правом на участь у судовому засіданні не скористалися. Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її та позивача відсутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. АТ «Українська залізниця» участі представника в судовому засіданні не забезпечило. Водночас, відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Як слідує\~зі змісту\~відзиву,\~представник відповідача\~Соломатіна О.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх, посилаючись на те, що п. 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо», спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого від 24.10.2011 за № 60/11, передбачено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно з законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до зазначених змін у законодавстві, спільною вказівкою голови правління ПАТ «Укрзалізниця», члена Правління, голови Профспілки залізничників і транспортних будівельників України від 29.03.2017 № Ц/6-25/713-17 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і президії Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці від 31.03.2017 № Н32/20, П-4-5г, постановлено застосовувати з 01.04.2017, замість величини «Мінімальна заробітна плата», розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», тобто, замість застосування розрахункової величини у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як встановлено законом, спільною вказівкою передбачено застосування 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що свідчить про покращення становища працівників у порівнянні зі становищем, встановленим законом. При цьому, на переконання відповідача, з урахуванням положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, умови пункту 3.1.5 Колективного договору є недійсними з моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та не створюють для відповідача обов`язку зі сплати матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Також, відповідно до норм цього ж Закону, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат, шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з прийняттям Закону № 1774-VІІІ, в Україні змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася, як розрахункова величина, мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 у справі № 200/9195/19-а. Представник відповідача звертає увагу на те, що спір між сторонами виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, відтак, цей спір є колективним, до яких застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного суду від 01.10.2019 у справі № 916/2721/18, від 29.05.2019 у справі № 479/58/29 та в ухвалі Верховного Суду України від 07.05.2009 у справі № 6-22269св08, а відтак, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Водночас, представник відповідача просить застосувати до позовних вимог позовну давність. Указує, що виходячи з аналізу норм Закону України «Про оплату праці» та Податкового кодексу України, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення є додатковою соціальною гарантією (додатковим благом), а не різновидом оплати праці та елементом структури заробітною плати. При цьому, ст. 233 КЗпП встановлено тримісячний строк для звернення з позовною заявою до суду про вирішення трудового спору з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Оскільки остання виплата матеріальної допомоги на оздоровлення [PERSON] здійснювалася у травні 2021 року, про що останньому було відомо, відповідно, тримісячний строк, упродовж якого він мав звернутися з позовом до суду, сплив. Третя особа: Первинна профспілкова організація Вільної Профспілки машиністів України Криворізького локомотивного депо Придніпровської залізниці, участі представника у судовому засіданні не забезпечила, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. З огляду на те, що учасники процесу про день, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, однак до суду не з`явилися, з урахуванням наявності заяв від позивача та представника третьої особи про розгляд справи за їх відсутності, а також відсутності підстав для відкладення судового засідання, судом розглянуто справу за наявними матеріалами, без участі сторін, що не суперечить вимогам ч. 1 ст. 223 ЦПК України Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.06.1992 працює на підприємстві відповідача на різних посадах, а з 13.06.1996 переведений на посаду машиніста тепловоза, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.11-12). У періоди з 11.05.2017 по 21.06.2017, з 18.08.2018 по 30.09.2018, з 22.09.2019 по 06.11.2019, з 15.08.2020 по 29.09.2020, з 08.04.2021 по 25.05.2021 позивачу надавалась щорічна відпустка. Як зазначав у позові позивач, що перед суом не спростовано, з цього приводу він кожного разу при наданні відпустки з особовою заявою звертався до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5. Колективного договору, розмір якої повинен складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні. Відповідно наданих суду розрахунків заробітної плати, позивачу виплачена матеріальна допомога на оздоровлення за: 2017 рік 2343,06 грн, 2018 рік 2709,58 грн, 2019 рік 2714,46 грн, 2020 рік 2995,12 грн, 2021 рік 4540,00 грн ( а.с. 13-17). Як слідує з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, між адміністрацією та трудовим колективом на 2011-2012 роки Відокремленого структурного підрозділу ДП «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо укладено Колективний договір № 60/11 від 24.10.2011 (а.с.15-16), який набрав чинності з дня його схвалення конференцією трудового колективу. За відсутності інформації про існування іншого колективного договору, суд приходить до висновку, що вказаний договір є діючим, що перед судом не спростовано. Пунктом 3.1.5 вказаного Колективного договору передбачено, що при кожному наданні працівнику щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини) незалежно від періоду її надання, за письмовою заявою працівника йому виплачується матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.20). Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Статтею 18 КЗпП України визначено, що положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Згідно з ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. З 01.01.2017\~набрав чинності\~Закон України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України»\~від 06.12.2016\~№ 1774\~ VIII,\~відповідно до\~п.\~п.\~3,\~5\~розділу ІІ\~якого встановлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~для визначення\~посадових окладів\~та заробітної\~плати працівників\~та інших\~виплат. До\~внесення змін\~до законів\~України щодо\~незастосування мінімальної\~заробітної плати\~як розрахункової\~величини,\~вона застосовується\~у розмірі\~1600,00\~гривень.\~Установлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~у колективних\~договорах та\~угодах усіх\~рівнів. Сторонам,\~які уклали\~колективні договори\~і угоди,\~у тримісячний\~строк привести\~їх норми\~у відповідність\~із цим\~Законом згідно\~із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно, згідно з умов вказаного закону, мінімальна заробітна плата перестала бути розрахунковою величиною при визначенні розмірів заробітної плати та інших виплат, у тому числі, вона не могла бути застосована як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторони, які укладали такі договори мали б привести їх до норм вказаного закону упродовж 3 місяців. На виконання вимог законодавства, про що вказував відповідач, прийнято постанову від 31.03.2017 Н-32/20 П-4-5г, підписану в.о. начальника філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та Головою Дорожньої профспілкової організації Придніпровська залізниця, відповідно до якої прийнято рішення про застосування з 01.04.2017 у діючому колективному договорі ДП «Придніпровська залізниця» замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, розрахункову величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Як слідує зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлювався на рівні 1600,00 грн з 01.01.2017, 1684,00 грн з 01.05.2017 та 1762,00 грн з 01.12.2017, у той час, як мінімальна заробітна плата на 2017 рік встановлювалася на рівні 3200,00 грн. 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб складало в грошовому еквіваленті 2000,00 грн, 2105,00 грн та 2202,50 грн відповідно. Тобто, при прийнятті постанови від 31.03.2017 про запровадження розрахункової величини в розмірі 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати, фактично було запроваджено зміни до колективного договору, які погіршують становище працівників, порівняно з тим, яке існувало до таких змін, оскільки в даному випадку значно зменшується розмір матеріальної допомоги, яка підлягала виплаті при отриманні відпустки. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, з 01.01.2018 встановлено на рівні 1762,00 грн, з 01.07.2018 - на рівні 1841,00 грн, а в грудні на рівні 1921,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн, 2301,25 грн та 2401,25 грн, відповідно, а мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 3723,00 грн. Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, з 01.01.2019 встановлено на рівні 1921,00 грн, з 01.07.2019 на рівні 2007,00 грн, а з 01.12.2019 на рівні 2102,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем відпустки, становив 2508,75 грн, мінімальна заробітна плата по Україні встановлена на рівні 4173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, з 01.01.2020 встановлено на рівні 2102,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання відпустки позивачем, становив 2627,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2020 встановлена на рівні 4723,00 грн. Згідно з Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», прожитковий мінімум на одну працездатну особу, у розрахунку на місяць, з 01.01.2021 встановлено на рівні 2270,00 грн, 01.07.2021 на рівні 2379,00 грн, з 01.12.2021 на рівні 2481,00 грн, тому 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на період отримання відпустки позивачем, становив 3101,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні з 01.01.2021 встановлена на рівні 6000,00 грн. Відповідно до п. 1.4 Колективного договору визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо та профспілкових комітетів, а всі інші- на конференції трудового колективу (а.с.4). Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та колективним договором, а тому вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200,00 грн, отже вказана сума є більшою за 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом. Така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5. Колективного договору. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. При цьому, ст. 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5. Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної Профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого від 24.10.2011 за № 60/11, у частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, у даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці від 31.03.2017 № Н32/20, П-4-5г про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.5. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої на 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік відповідно, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, тому з АТ «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 6515,78 грн, що складається з: - 856,94 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200,00 грн 2343,06 грн), - 1013,42 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн 2709,58 грн), - 1458,54 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173 грн 2714,46 грн), - 1727,88 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723 грн (розмір мінімальної заробітної плати на момент отримання відпустки та виплати матеріальної допомоги) 2995,12 грн), - 1460,00 грн недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000,00 грн - 4540,00 грн). Посилання представника відповідача у поданому відзиві на правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 у справі №200/9195/19-а, а також правові висновки Верховного Суду у справах №820/3145/17, №520/94/19 та №П/811/1009/17, суд вважає помилковими, так як ці рішення не стосуються норм права при виконанні умов Колективних договорів, а стосуються суддівської винагороди, тобто інших правовідносин, тоді як, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права. Твердження відповідача про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, а відтак цей спір є колективним, суд вважає необґрунтованими. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. Відповідно до ст. 4 цього ж Закону, вимоги найманих працівників на виробничому рівні формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини підписів членів трудового колективу підприємства, установи, організації чи їх структурного підрозділу. Разом із висуненням вимог збори (конференція) найманих працівників визначають орган чи особу, які будуть представляти їх інтереси. Вимоги найманих працівників, профспілки чи об`єднання профспілок оформляються відповідним протоколом і надсилаються роботодавцю або уповноваженій ним особі, організації роботодавців, об`єднанню організацій роботодавців. Як визначено ст. 6 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», колективний трудовий спір (конфлікт) виникає з моменту, коли уповноважений представницький орган найманих працівників, категорії найманих працівників, колективу працівників або профспілки одержав від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців повідомлення про повну або часткову відмову у задоволенні колективних вимог і прийняв рішення про незгоду з рішенням роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або коли строки розгляду вимог, передбачені цим Законом, закінчилися, а відповіді від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців не надійшло. Так, у постанові Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 479/58/19, на яку у відзиві посилається відповідач, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження в справі, вказавши на те, що спір виник при трудових конфліктах двох юридичних осіб, де має місце зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин, а безпосереднє вирішення в судовому порядку колективних трудових спорів законодавством не передбачено. Позиція суду першої інстанції була підтримана судами апеляційної і касаційної інстанцій. Проте, у даному випадку, спір виник між працівником і роботодавцем щодо недоплати матеріальної допомоги на оздоровлення через порушення умов п. 3.1.5 Колективного договору. За таких обставин, у даному випадку, спір виник саме через порушення трудових прав позивача, які підлягають захисту в порядку цивільного судочинства. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення належних виплат, слід зазначити наступне. Як визначено ч. 2 ст. 233 КЗпП (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена п. 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки усім працівникам АТ «Українська залізниця» та носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати, у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-1395цс16). Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ року, який набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Указаним Законом скасовано норми колишньої редакції ч. 2 ст. 233 КЗпП, згідно з якою, «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком». Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Окрім того,\~суд зауважує,\~що згідно\~п.\~1\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~КЗпП України,\~під час\~дії карантину,\~встановленого Кабінетом\~Міністрів України\~з метою\~запобігання поширенню\~коронавірусної хвороби\~(СОVІD-19)строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину З огляду\~на те,\~що згідно\~з ПостановоюКМУ\~від 09.12.2020\~№ 1236\~«Про встановлення\~карантину та\~запровадження обмежувальних\~протиепідемічних заходів\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2»\~зі змінами\~та доповненнями, з 19.12.2020 до 31.12.2022 на території України встановлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392 та від 22.07.2020 № 641 тому, суд, з урахуванням положень п. 1 Прикінцевих та перехідних положень КЗпП України, не вбачає підстав для застосування позовної давності до заявлених позовних вимог. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського Суду, віддак, позовні вимги підлягають до задовлння у повному обсязі. Вирішуючи вимоги позивача в частині стягнення судових витрат, суд виходить з того, що згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Як визначено ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвокати, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрати на правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн, надавши при подані позову до суду договір про надання правової допомоги від 09.08.2022, укладений між адвокатом Товкун А.В. та Білай В.Д. (а.с.28-32), акт № 1 про надання правової допомоги від 09.08.2022 (а.с.33), ордер серії АЕ № 1132234 від 09.08.2022 (а.с.27), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.31), оригінал квитанції № 076647 від 09.08.2022 про сплату витрат за правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн (а.с.34). При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн є співмірними з ціною позову, з обсягом роботи та часом, витраченим адвокатом на складання даного позову. Відповідач розмір витрат на професійну правничу допомогу позивача не заперечив, доводів про його необгрунтованість чи неспівмірність не заявив. Беручи до уваги викладене, відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України, виходячи з обґрунтованості розміру витрат позивача на правничу допомогу, не доведення відповідачем перед судом їх неспівмірності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 1850,00 грн.

Outcome: approved