Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за ним в порядку спадкування право власності після смерті дочки [PERSON] , яка померла [INFO] на: Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; Ѕ частину квартири [ADDRESS] на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 6322057600:00:001:0452, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. У 1989 році за рішенням виконкому Дергачівської районної ради народних депутатів №152 від 18.04.1989 року ним було усиновлено малолітню дочку дружини від першого шлюбу - [PERSON] , 1977 року народження, із присвоєнням дитині прізвища [PERSON] і записом його батьком в актовому записі про народження дитини. Протягом життя дочка два рази змінювала прізвище внаслідок укладення шлюбу - 30.09.2000 року з [PERSON] на [PERSON] , [INFO] - з [PERSON] на [PERSON] . [INFO] дочка [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із: квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер 6322057600:00:001:0452, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Як позивачу стало відомо, 21.10.2011 року дочка склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кононовою О.В. за р№460, яким призначила [PERSON] , [INFO] , спадкоємцем усього рухомого та нерухомого майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось. 17.06.2020 року Дергачівською державною нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу №65975278 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому вважає несправедливим, що відповідач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після дочки, а тому ним подано даний позов до суду. Ухвалою судді від 25.06.2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявникові. Ухвалою суду від 26.06.2020 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири [ADDRESS] , квартири [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер 6322057600:00:001:0452, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 11.08.2020 року після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.12.2020 року до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Ухвалою суду від 23.12.2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді у справі. Ухвалою суду від 02.06.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач (його представник) в судові засідання неодноразово не з`являвся, про розгляд справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Відповідач (її представник) в судові засідання неодноразово не з`являлась, про розгляд справи повідомлялась, причини неявки суду не повідомила. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, сторони належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується рішенням Дергачівської районної ради народних депутатів №152 від 18.04.1989 року, копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00000270056 від 18.03.2009 року, копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 26.10.2017 року. Також встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 25.11.2020 року. За життя [PERSON] склала заповіт в 2011 році та на той час мала прізвище « [PERSON] ». Відповідно до змісту заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Кононовою О.В. від 21.10.2011 та зареєстрованого в реєстрі за №460, [PERSON] , на випадок своєї смерті спадкоємцем всього її рухомого та нерухомого майна призначає свою мати [PERSON] , [INFO] , якій заповідає все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що їй буде належати і на що вона за законом матиме право. Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60579799 від 17.06.2020 року після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №153/2020 Дергачівською державною нотаріальною конторою. Також судом встановлено, що за життя [PERSON] на праві власності належало наступне майно: квартира [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] , земельна ділянка з кадастровим номером 6322057600:00:001:0452, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28.11.2014 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №29828378 від 21.11.2014 року, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №29827745 від 21.11.2014 року, копією Державного акту на право власності на земельну ділянку від 12.10.2010 року. За нормою ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Зважаючи на вимоги ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його . Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1 ст. 1221 ЦК України). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. При цьому заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини, має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ст.1236 ЦК України). Частиною 1 ст.1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У відповідності до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Пунктом 3 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси наділені повноваженнями щодо вчинення нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.37 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Разом із цим матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду доказів того, що він є непрацездатною особою, а тому відсутні підстави вважати, що позивач має право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON] . Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі за його недоведеністю. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, приймаючи до уваги, що позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10 510 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved