Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

12 жовтня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просить суд визнати за ним та відповідачем [PERSON] об`єктом спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] , що складається з 4-х кімнат житловою площею 75 кв. м, загальною площею 106, 2 кв. м.; визнати за ним право власності на Ѕ квартири [ADDRESS] , що складається з 4-х кімнат житловою площею 75 кв. м, загальною площею 106, 2 кв. м.; стягнути з [PERSON] на свою користь судові витрати по справі. Одночасно з позовом до суду надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , оскільки вказана квартира є предметом спору та є спільною сумісною власністю подружжя. За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Косіциній В.В. Ухвалою від 26 жовтня 2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою від 26 жовтня 2022 року заяву [PERSON] про забезпечення суд залишив без задоволення. 3 листопада 2022 року відповідачем [PERSON] через канцелярію суду було надано відзив, в якій вона просила позовну заяву [PERSON] до неї про поділ майна подружжя залишити без задоволення. У перше підготовче засідання сторони не з`явилися, про місце, дату та час підготовчого засідання були належним чином та завчасно повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя до судового розгляду по суті. У судове засідання, яке відбулося 26 грудня 2022 року сторони не з`явилися: відповідач подала через канцелярію суду 9 грудня 2022 року заяву, в якій просила судове засідання провести за її відсутності. 26.12.2022 року представник позивача також подав заяву про рогзляд справи за його відсутністю. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою усіх учасників справи у судове засідання, його фіксування за допомогою технічних засобів не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги обставини, викладені позивачем по тексту позовної заяви та відповідачем у наданому ним відзиві, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, приходить до наступних висновків. Так, судом було встановлено, що 8 вересня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради народних депутатів, про що було складено актовий запис № 1221, який було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2020 року у справі № 522/15430/20. За час спільного проживання сторони придбали рухоме та нерухоме майно, яке підлягає поділу між ними. Зокрема, як зазначає позивач у позовній заяві, ним та відповідачем за їх спільні кошти було придбано квартиру чотирьохкімнатну [ADDRESS] ,загальною площею 106, 2 кв. м. та житловою площею 75 кв. м. при цьому, зі слів позивача, грошові кошти в компенсацію за придбане майно частково були надані і ним. У зв`язку із тим, що у досудовому порядку врегулювати спір щодо поділу зазначеної вище квартири не являється можливим, позивач змушений був звернуться до суду із вказаною позовною заявою. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Сімейне законодавство чітко розмежовує майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка та майно, що є об`єктом спільної сумісної власності. Позивач зазначає, що за період подружнього життя з відповідачем за їх спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] та вказує на те, що грошові кошти в компенсацію за придбане майно частково було надано ним. При цьому додає до позовної заяви договір дарування від 5 вересня 2000 року серії АВН № 782885, зі змісту якого слідує, що [PERSON] подарував, а [PERSON] (відповідач у справі) прийняла у дар квартиру [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Суд наголошує на тому, що суть договору дарування полягає у тому, що майно передається у власність від однієї сторони іншій безоплатно, тому ставить під сумнів твердження позивача про те, що «за період подружнього життя з відповідачем за їх спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] » та те, що ним частково було надано кошти на придбання вказаного майна, оскільки вказані дії суперечать самій природі договору дарування, про що законодавець вказує у ч. 2 ст. 717 ЦК України. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Судом було встановлено відповідач [PERSON] набула спірне майно на підставі договору дарування від свого батька [PERSON] . Відповідно до ст.. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Позивачем не подано до суду жодних доказів на підтвердження того, що квартира [ADDRESS] придбана за спільні кошти. При цьому, суд наголошує на тому, що договір дарування не було визнано недійсним чи нікчемним і сам позивач не висуває жодних вимог щодо договору. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна є недоведеними, відтак позов є безпідставним, необгрунтованим та задоволенню не підлягає. Оскільки в задоволенні позову відмовлено то відповідно понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід віднести на рахунок позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed