Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

Позивач, [PERSON] у червні 2021 року звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 7700 доларів США за борговою розпискою від 20 червня 2018 року та відсотків за користування кредитними коштами за період з 31.07.2018 року по 23.06.2021 року в сумі 18262,02 грн. Позов мотивований тим, що 20.06.2018 року відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти в сумі 7700 доларів США під заставу рухомого і нерухомого майна, що підтверджується розпискою. Повернення взятих коштів сторони погодили до 31 липня 2018 року. Однак 31 липня 2018 року отримані кошти відповідачем не були повернуті позивачу. Борг залишається не повернутий і на даний час, будь-якої часткової сплати не було. Позивач зазначає, що відповідач на телефонні дзвінки не відповідає, ухиляється від виконання зобов`язань, що й стало причиною звернення позивача до суду. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22 липня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.18-19). На виконання вимог ухвали судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22 липня 2021 року позивачем подано позовну заяву (вх. № 31504 від 31.08.2021 року) в новій редакції, яка відповідає вимогам статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (а.с.21-24). У зв`язку з чим, ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання (а.с.25). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 серпня 2022 року позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами за період з 31.07.2018 року по 23.06.2021 року в сумі 18262,02 грн. залишено без розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, представником позивача через канцелярію суду подано заяву (вх. № 22385 від 15.08.2022 року), про розгляд справи відсутності позивача та його представника та підтримання позовних вимог, а також позивач надав згоду на ухвалення заочного рішення (а.с. 47). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання, повідомлений належними чином, (а.с. 34, 46, 52), про причини неявки суд не повідомив, клопотань, заяв, відзиву на позов не подав. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідачу направлялась повістка про виклик до суду на адресу, зазначену в позовній заяві та іншим адреса, що містяться в матеріалах справи, а також відповідача про розгляд справи було повідомлено в порядку, передбаченому частиною одинадцятою статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 223 та статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Відповідно до розписки від 20 червня 2018 року (дата складання розписки) [PERSON] , [INFO] , взяв в борг у [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в сумі 7700,00 доларів США, під заставу свого рухомого та нерухомого майна, грошові кошти зобов`язався повернути до 31 липня 2018 року (а.с.38). У відповідності до частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В свою чергу, пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є: договори та інші правочини. За правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Складена сторонами розписка та їх дії свідчать про те, що між ними виникли зобов`язання, що виникають з договору позики, в силу яких одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 Цивільного кодексу України). Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлена розписка від 20 червня 2018 року, яка свідчить про те, що між сторонами договір позики укладений в письмовій формі, кошти відповідачем отримані, відповідно вимогам статті 1047 Цивільного кодексу України. Таким чином, позивач свою частину зобов`язань виконав в повному обсязі. Написання відповідачем розписки, свідчить про те, що відповідач взяв на себе зобов`язання по поверненню визначеної грошової суми. Положеннями частини першої статті 1051 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором. Однак жодних заперечень зі сторони відповідача не надходило. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З приписом статті 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань, кошти не повернув, а тому з останнього підлягає до стягнення на користь позивача борг за договором позики згідно розписки від 20 червня 2018 року в сумі - 7700,00 доларів США. Витрати по сплаті судового збору розподіляються відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України та покладаються на відповідача. Водночас щодо розподілу судових витрат суд вважає за необхідне зазначити, що при зверненні до суду з позовом загальна ціна позову становила 228277,21 грн. (згідно курсу Національного банку станом на 24.06.2021 року: 210015,19 грн. (основний борг) +18262,02 грн. (відсотки за користування грошовими коштами), а згідно пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем судовий збір справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто позивач при зверненні до суду повинен був сплатити судовий збір в сумі 2282,77 грн., однак позивачем сплачено судовий збір в сумі 2255,46 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2248559747.1 від 30.08.2021 року (а.с.22). Отже, сума недоплаченого судового збору складає 27,31 грн., яка і підлягає стягненню з позивача в дохід державного бюджету, так як частина позовних вимог була залишена без розгляду за заявою позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved