Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

02 березня 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому просила судпозбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 10 лютого 2021 року до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що 05 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 20019 року розірвано. В шлюбі у сторін народилась дитина, [PERSON] , [INFO] . З часу припинення шлюбних відносин відповідач не приймає участі у вихованні, розвитку, оздоровлені та утриманні дитини. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2022 року закрито підготовче провадження у вказаній справі, та призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав пояснення, в яких просив суд проводити розгляд справи без його участі, та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , позивач є його матір`ю. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019 року, яке набрало законної сили 05 квітня 2019 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Як вбачається з листа Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 14» Харківської міської ради від 25 січня 2021 року, [PERSON] перебуває на обліку в зазначеній установі, станом здоров`я дитини піклується та приходить на прийоми до поліклініки мати - [PERSON] . Батько дитини на прийом лікаря-педіатра з дитиною не звертався. При відвідуванні лікарем-педіатром дитини 14 січня 2019 року з останнім був батько. З лютого 2019 року станом здоров`я дитини батько у лікаря-педіатра не цікавився. Відповідно до довідки № 10-36/6 від 14 січня 2021 року, виданої завідувачем комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 27 комбінованого типу Харківської міської ради» В.М.Решта, [PERSON] відвідує заклад з 18 вересня 2018 року по теперішній час, за цей період батько дитини [PERSON] до закладу не з`являвся, життям дитини не цікавився. Приймав участь у влаштуванні дитини до закладу дошкільної освіти у 2018 році. Згідно висновку № 648 від 23 листопада 2021 року Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , є доцільним. Також відповідно до вказаного висновку відповідач з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні малолітнього сина та щодо усунення перешкод у спілкуванні з ним з боку матері дитини до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не звертався. Частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із змісту ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Виходячи з положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, одним із основних завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Згідно ч. 2 ст. 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, виходячи з положень чинного законодавства України, розмір аліментів, визначений судом в ч. 2 ст. 184 СК України, у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що аліменти на одну дитину відповідача в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку є такими, що відповідають засадам справедливості, розумності та є необхідними для забезпечення умов та рівня життя дитини, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову, тобто з 02 березня 2021 року. Матеріали справи не містять будь-яких даних, з яких вбачається, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу малолітній дитині. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 02 березня 2021 року і до досягнення [PERSON] повноліття. Роз`яснити сторонам, що розмір аліментів, визначений за рішенням може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом України. Розглядаючи справу на підставі наданих позивачем доказів та оцінюючи вказані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеним, що відповідач свідомо нехтував своїми обов`язками щодо виховання своєї дитини та ухилявся від вказаних обов`язків, в зв`язку з чим наявні передбачені законодавством України підстави для позбавлення його батьківських прав та задоволення позову.

Outcome: approved