Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі адвоката Смєхнова В.А., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просить: - визнати протиправним дії державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Коцюби А.Є. при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер: 49235456 від 18.10.2019 та внесення запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; - скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на квартиру за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності: 33736956 дата державної реєстрації - 18.10.2019. - зобов`язати державного реєстратора поновити запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна №1940252780000 квартира, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 43,7 кв.м., житлова площа 28,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк) та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11268439000 від 13 грудня 2007 року та Договір про надання споживчого кредиту №11268442000 від 13 грудня 2007 року, на підставі яких останнім було отримано кредити для особистих потреб. У забезпечення виконання зобов`язань між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №72650 від 13 грудня 2007 року (далі - Договір іпотеки), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васьківською С., зареєстрований в реєстрі за №5992. За Договором іпотеки Іпотекодавець в забезпечення своїх зобов`язань перед АКІБ «УкрСиббанк» по Договору про надання споживчого кредиту №1126843900 від 13 грудня 2007 року та Договору про надання споживного кредиту №11268442000 від 13 грудня 2007 року передав в іпотеку Іпотекодержателю свою квартиру за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 31 травня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладені Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. та зареєстровано в реєстрі за №5674 та Договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, який не посвідчений нотаріально. 16 жовтня 2019 року державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Коцюба А.Є. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49235456 від 18.10.2019, щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені зміни щодо власника квартири - право власності на квартиру було зареєстровано за ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Представник позивача вважає вищезазначене рішення державного реєстратора протиправним та таким, що прийнято всупереч чинному законодавству, оскільки Договір №1463/К про відступлення прав вимоги від 31 травня 2019 року не відповідає вимогам статті 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки він не посвідчений нотаріально і не пройшов державної реєстрації у встановленому законодавством порядку, а тому не створює жодних юридичних наслідків. Також, представник позивача зазначає, що у визначені статтею 24 Закону України «Про іпотеку» порядок та терміни (письмово та у продовж п`ятиденного строку) ані ПАТ «Дельта Банк», ані ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не повідомляли [PERSON] про відступлення права вимоги. Вимога та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що зазначені у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності не можуть бути належними доказами підтвердження факту повідомлення [PERSON] про перехід права вимоги від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», оскільки останній їх не отримував, так як в цей період часу знаходився за межами України. Крім того, на момент проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» документи про співмірність заборгованості по кредитному договору [PERSON] з оцінкою спірної квартири державному реєстратору не надавались, ніхто не повідомляв [PERSON] про те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» має намір провести перереєстрацію права власності на предмет іпотеки. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Представник позивача зазначає також, що на предмет іпотеки (квартири) діють норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», за якими не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальник /майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте і відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи з огляду на наступне. Таким чином, рішення державного реєстратора КП Реєстраційне бюро» Коцюби А.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:49235456 від 18.10.2019 прийнято за відсутності на те повноважень та без дотримання вимог п. 61 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» подав відзив на позов, в якому з приводу заявлених позовних вимог заперечував в повному обсязі пославшись на таке. 31 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія Плюс» було укладено Договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, за яким, числі, було відступлено право вимоги за Договором кредиту № 11268439000 від 13 грудня 2007 року, укладеного з [PERSON] . На момент переходу прав вимоги за кредитним договором від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заборгованість [PERSON] за кредитним договором не погашена та складала 5 421 856,55 грн. Також, відповідно до Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 травня 2019 року за реєстровим номером 5674, від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 72650 від 13 грудня 2007 року, укладеним банком з [PERSON] , з метою забезпечення виконання останнім своїх зобов`язань за вищезазначеним договором. Права ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як іпотекодержателя було зареєстровано. З метою захисту своїх майнових прав та у зв`язку наявною простроченою заборгованістю за кредитним договором, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» як іпотекодержателем було направлено 03.07.2019 року на адресу [PERSON] вимогу в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Така вимога іпотекодержателем була отримана, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №0530023272228 від 05 липня 2019 року. Доводи позивача, що він не розписувався на повідомленні, а в квартирі мешкали квартиранти, які не передавали йому кореспонденцію, належним чином не підтверджені. Оскільки вимога не була виконана іпотекодавцем на протязі встановленого строку, іпотекодержателем було прийнято рішення про звернення стягнення на іпотечне майно, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у відповідності до ст. 37 Закону «Про іпотеку». Всі необхідні документи для проведення державної реєстрації ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» як іпотекодержателем було надано Державному реєстратору КП «Реєстраційне бюро» Коцюбі А.Є . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 березня 2021 року зобов`язано КП «Реєстраційне бюро» та/або державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Коцюбу А.Є. надати на адресу суду завірену копію реєстраційної справи, на підставі якої було 18.10.2019 р. здійнено реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», номер запису про право власності 33736956. 22 листопада 2022 року від представника відповідача Ковальського Є.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, просив у задоволенні позову відмовити. 12 грудня 2022 року від представник позивача Смєхнова В.А. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків. З свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1993 року встановлено, що [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] в рівних долях надано у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Згідно договору про надання споживчого кредиту № 11268439000 від 13 грудня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 80000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 404000,00 грн за курсом НБУ на день укладення Договору, а позичальник зобов`язався прийняти , належним чином виконувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Згідно договору іпотеки № 72650 від 13 грудня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , іпотекодавець в забезпечення своїх зобов`язань перед АКІБ «УкрСиббанк» по Договору про надання поживного кредиту № 11268439000 від 13 грудня 2007 року та Договору про надання споживчого кредиту № 11268442000 від 1З грудня 2007 року передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 02.12.1993 року згідно з розпорядженням (наказом), № [NUMBER] від 2.12.1993 року та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 16.12.1993 року у реєстрову книгу за реєстровим № 1117 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою київською державною нотаріального конторою 16.11.2006 року за реєстровим номером 2у-2266, та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації право власності на об`єкти нерухомого майна 20.11.2006 року у реєстрову книгу № д.1369-258 за реєстровим № 1117, і немає жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких Іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки. Квартира. що є Предметом іпотеки складається з двох жилих кімнат, загальною площею 43,70 кв. м жилою площею 28,40 кв. м. За домовленістю сторін вартість Предмета іпотеки становить 617297,00 грн. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності ТОВ «Фінансова компанія «Вектор Плюс», дата та час реєстрації: 16.10.2019, державний реєстратор Коцюба А.Є., КП «Реєстраційне бюро», м. Київ; підстава виникнення права власності: договір про відступлення прав вимоги, серія та номер: 1463/К, виданий 31.05.2019, видавник: ПАТ «Дельта Банк»/ТОВ «Вектор Плюс»; Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, серія та номер: 5674, виданий 31.05.2019, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С.; Вимога, серія та номер: 2069196/РВ, виданий 03.07.2019, видавник: ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 0530023272228, виданий 05.07.2019, видавник: ПАТ "Укрпошта"; Договір іпотеки №72650, серія та номер: 5991, виданий 13.12.2007, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська В.С. 31 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено Договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, за яким ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитними зобов`язаннями [PERSON] 31 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено Договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, за яким ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» набуло право вимоги за договорами іпотеки, в тому числі укладеним з [PERSON] даний договір посвідчений посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., зареєстровано в реєстрі за № 5674. Відповідно до статті1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. На час укладення Договору іпотеки № 72650 від 13 грудня 2007 року чинною була редакція Закону України «Про іпотеку» від 12 травня 2006 року. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частинами першою-третьою статті 37 (в редакції, яка діяла на час укладення іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже, для реєстрації за Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеки» необхідний окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі із зазначенням про погоджену сторонами можливість реалізації Іпотекодержателем свого права на реєстрацію за собою права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Судом встановлено, що умовами пункту 5.2.13. Договору іпотеки № 72650 від 13 грудня 2007 року визначено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Отже, Договір іпотеки містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Законом України «Про іпотеку». Позивач в обґрунтування позовних вимог також зазначав, що він не отримував повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакціїї на час укладення договору іпотеки та іпотечного договору) визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Згідно з пунктом 1 частини першо статті2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1127, визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком. Відповідно до пункту 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно пункту 61 вказаного Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Враховуючи зазначені вище норми Порядку, Закону України «Про іпотеку» та 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підтвердженням отримання [PERSON] письмової вимоги Банку, яка пересилалася поштою рекомендованим листом, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 (з відповідними змінами та доповненнями), та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211 (з відповідними змінами та доповненнями). В матеріалах справи містяться докази, надані ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», з яких вбачається, що [PERSON] направлялися повідомлення щодо необхідності усунення порушень основних зобов`язань (№ відправлення: 0530013057728, 0530013057736, 0530013057744, 0530013057752). Позивачем, натомість, не надано доказів на підтвердження того, що він не отримував вказаних повідомлень. Посилання на те, що він фактично не проживає у спірній квартирі, а постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, не є підставою вважати, що іпотекодавець не отримував повідомлень, що надсилалися іпотекодержателем на всі відомі адреси. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна. З аналізу відповідної норми Закону вбачається, що обов`язковою умовою для застосування заборони звернення стягнення на іпотечне майно є використання даного майна як постійного місця проживання позичальника. Згідно відомостей від 25 січня 2021 року, наданих Державною прикордонною службою України, встановлено, що [PERSON] перетинав востаннє державний кордон України ще у 2016 році, 26 жовтня 2016 року виїхав за межі України, в подальшому інформації про перетин державного кордону України у базі даних не міститься. З наведеного вбачається, що іпотекодавцем [PERSON] не використовується іпотечне майно як місце постійного проживання. В судовому засіданні встановлено, що інші особи в даній квартирі такожне проживають, а тому є всі підстави вважати, що дія встановленого законом мораторію в даному конкретному випадку не підлягає застосуванню. За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц). За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на те, що з 16 січня 2020 року і на час ухвалення судового рішення матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, та за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, обраний позивачем, а саме шляхом ухвалення судового рішення про скасування рішення про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно з одночасним скасуванням (вилученням) в Державному реєстрі речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності запису про право власності, суд приходриить до обґрунтованого висновку про відмову у адоволенні позову, враховуючи відсутність підстав для визнання дій державного реєстратора протиправними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed