Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги, тим, що він разом з дружиною [PERSON] та його донька [PERSON] у травні 2000 року за усною домовленістю поселилися у квартиру [ADDRESS] . Підставою заселення слугувало проходження ним військової служби та відсутність у нього власного житла. Після заселення у вищевказану квартиру він почав нести витрати за користування, а відповідно до довідки №283 від 23 листопада 2016 року з нього проводилося нарахування та утримання квартплати за житлове приміщення за вищевказаною адресою в розмірі 25,42 грн. на користь 19 омз 26 оз ДССТ, які сплачувались у бухгалтерію військової частини. 16 вересня 2002 року було направлено прохання командиру військової частини [NUMBER] начальником Дніпропетровського гарнізону командира військової частини [NUMBER] про залишення за ним службової житлової площі. 27 січня 2003 року ним було написано рапорт на дозвіл прописатися зі своєю сім`єю та отримано такий дозвіл. Посилаються на те, що у квартирі було зроблено ремонт та вони постійно дбали про квартиру, саме з ним було укладено договори про користування електричною енергією, а відповідно до особистого рахунку №957400000011 йому нараховувалось водопостачання та водовідведення з лютого 2001 року по теперішній час. Зазначає, що у його сім`ї іншого житла немає, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають інше житло, і проживання його сім`ї у вищезазначеній квартирі можуть підтвердити свідки. Вважає, що усна домовленість про право користування квартирою є договором найму житлового приміщення, оскільки саме ним, як наймачем було укладено договори про надання комунальних послуг, і ним сплачується квартплата. Зазначають, що вони з моменту заселення у травні 2000 року та [PERSON] з моменту народження [INFO] та [PERSON] з моменту народження [INFO] , і до теперішнього часу проживають за адресою: [ADDRESS] , це є єдиним постійним житлом та іншого житлового приміщення у їх власності та користуванні немає, і вони виконують всі обов`язки наймачів відповідно до вимог ст. 64 ЖК України та враховуючи тривалість постійного проживання в спірній квартирі в сенсі ч. 2 ст. 65 ЖК України, а тому вони набули право користування вищезазначеною квартирою. На підставі викладеного вони звернулись до суду з цим позовом, в якому просили визнати право користування квартирою [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] з травня 2000 року по теперішній час, за [PERSON] з 20 листопада 2009 року по теперішній час, за [PERSON] з 08 серпня 2016 року по теперішній час, та стягнути з відповідачів на їх користь судові витрати у виді судового збору у розмірі 1\~816 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 13\~000 грн. 03 вересня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження в справі у порядку загального позовного провадження. Представником Міністерства оборони України 19 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку «Укрпошта» було направлено відзив на позовну заяву, в якому вона просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав того, що військовослужбовці Державної спеціальної служби транспорту та члени їх сімей забезпечуються житлом відповідно до законодавства України. Забезпечення військовослужбовців житлом проводиться відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями №1081, затвердженого постановою КМУ від 03 серпня 2006 року, у п. 21 якого зазначено, що при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством. Зазначає, що позивач отримав службове житло у зв`язку з виконанням військового обов`язку, а після звільнення з військової служби повинен звільнити службове житло. 15\~листопада 2021\~року ухвалою\~Ленінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська було\~витребувано у\~Дніпровської міської\~ради, Комунального підприємства\~«Дніпровське міське\~бюро технічної\~інвентаризації» Дніпровської\~міської ради, Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України, Міністерства оборони України, Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, інформацію хто є власником квартири [ADDRESS] та яка форма власності зазначеної квартири. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2022 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обставини викладену у позовній заяві. Представники відповідачів - Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України та Міністерства оборони України у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі суду не надали. Третя особа адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не надали, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Вивчивши письмові матеріали справи, пояснення сторін та свідка [PERSON] , дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав про визнання права користування ним та його родиною квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в яку він був заселений, оскільки проходив військову службу та не мав власного житла. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] проходив строкову військову службу в період 24 травня 1991 року по 09 червня 1993 року, а з 30 серпня 1993 року по 28 червня 2018 року був прийнятий до Збройних Сил України на військову службу за контрактом та проходив службу, що підтверджується довідкою [INFO] №113/4 від 01 червня 2021 року (а. с. 20). Судом встановлено, що відповідно до довідки №285 від 23 серпня 2016 року [PERSON] дійсно проходив військову службу у 1935 о з (сс) 26 оз Держспецтрансслужби (військова частина [NUMBER] ) [ADDRESS] , та щомісячно з його грошового забезпечення проводиться відрахування квартирної плати у розмірі 25,42 грн. на користь 19 омз 26 оз ДССТ (а. с. 21). Як судом встановлено з довідки 19 окремого мостового загону [NUMBER] об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту за №283 від 23 листопада 2016 року, з травня 2000 року з [PERSON] проводилось нарахування та утримання квартплати за житлові приміщення за адресою: [ADDRESS] (а. с. 19). Також з довідки військової частини [NUMBER] №309 від 08 вересня 2021 року судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] з 01 січня 2018 року здійснюються нарахування на оплату квартплати у розмірі 25,42 грн. щомісячно, в термін з 01 січня 2018 року 433 грн. сплачено [PERSON] 08 листопада 2019 року та 584 грн. сплачено [PERSON] 07 вересня 2021 року, а інформація за період до 01 січня 2018 року відсутня через знищення справи по квартплаті та комунальним послугам (а. с. 68), а також позивачем надано копії договорів про користування електричною енергією від 11 вересня 2000 року та 07 вересня 2002 року, які були укладені з [PERSON] , як споживачем та довідки на особові рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] на водопостачання і водовідведення, які було відкрито на ім`я [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а. с. 25-31). На підтвердження\~своїх позовних\~вимог позивачем\~було надано\~копію рапорта\~від 27\~січня 2003\~року до\~командира військової\~частини [NUMBER] \~про отримання\~дозволу на\~реєстрацію його\~разом з\~сім`єю (дружиною\~ [PERSON] ,\~донькою \~ [PERSON] )\~за адресою: [ADDRESS] , та прохання командира військової частини [NUMBER] від 16 вересня 2002 року про залишення службової житлової площі за вказаною адресою за [PERSON] , який проходить військову службу в військовій частині [NUMBER] на посаді начальника речового складу (а. с. 22-23). Отже,\~судом встановлено\~сам факт\~проживання позивача\~разом з\~його родиною\~за адресою: [ADDRESS] , що також не заперечувалось відповідачами у судовому засіданні. Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 30 жовтня 2001 по 29 березня 2016 року був прописаний за адресою: [ADDRESS] , військова частина, а з 29 березня 2016 року зареєстрований у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується копією паспорту [PERSON] (а. с. 13-14). Також судом встановлено, що згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб військової частини [NUMBER] за №308 від 08 вересня 2021 року [PERSON] разом з дочками [PERSON] та [PERSON] з 29 березня 2016 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , гуртожиток, а з 08 серпня 2016 року разом з ними за вказаною адресою зареєстрована його онука [PERSON] (а. с. 67). Крім того, з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №1216-1134093-2017 від 12 грудня 2017 року судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є: [ADDRESS] (а. с. 17). З наданої\~на вимогу\~суду інформації\~від військової\~частини [NUMBER] \~судом встановлено,\~що квартира\~ [ADDRESS] є\~службовим житлом\~для військовослужбовців,\~власником кваритири\~є Держава\~Україна в\~особі Міністерства\~інфраструктури України,\~ [NUMBER] \~окремий мостовий\~загін [NUMBER] \~об`єднаного загону\~Державної спеціальної\~служби транспорту\~(на\~сьогодні назву\~змінено на\~ військова\~частина [NUMBER] ),\~свідоцтво про\~право власності\~на нерухоме\~майно серія\~ [NUMBER] ,\~видане 16\~січня 2012\~року виконавчим\~комітетом Дніпропетровської\~міської ради,\~а також\~зазначено,\~що за\~обліком військової\~частини [NUMBER] ,\~військовослужбовець [PERSON] \~отримав вказану\~квартиру,\~як службове\~житло 31\~серпня 2000\~року та\~зареєструвався разом\~з родиною\~за вказаною\~адресою і\~станом на\~сьогодні за\~обліком військової\~частини [NUMBER] \~за адресою:\~ [ADDRESS] \~зареєстровані:\~ [PERSON] \~(наймач),\~ [PERSON] \~(дружина),\~ [PERSON] \~(дочка),\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~(онука).\~Разом з\~тим [PERSON] \~з 29\~березня 2016 року зареєстрований разом\~з родиною\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~гуртожиток і\~станом на\~сьогодні за\~обліком військової\~частини [NUMBER] \~за адресою: [ADDRESS] ,\~гуртожиток зареєстровані: [PERSON] (наймач), [PERSON] (донька), [PERSON] (донька), [PERSON] (онука), отже станом на сьогодні [PERSON] мешкає фактично без реєстрації один, без родини за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується долученою до матеріалів справи карткою реєстрації особи [PERSON] , відповідно до якої місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а. с. 100-101, 105). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 61, ст. 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Крім того, спірна квартира знаходиться у державній власності і згідно до інформації відповідачів військової частини [NUMBER] і Міністерства оборони України та наявних в матеріалах справи доказів є службовим житлом військовослужбовців. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 січня 2012 року судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] знаходиться у державній власності, а власником значиться Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України, та право власності зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 11 травня 2012 року, що також підтверджується витягом №34092767 від 11 травня 2005 року (а. с. 102-103). У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі відповідно до Конституції України визначає ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці строкової військової служби та військовослужбовці, призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, розміщуються в казармах (на кораблях) згідно із Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. За ними зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на строкову військову службу та військову службу під час мобілізації, на особливий період. Вони не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають у шлюбі, розміщуються безплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови в таких казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. У разі відсутності можливості розміщення зазначених військовослужбовців у спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини та сімейних гуртожитках військова частина зобов`язана орендувати для військовослужбовців та членів їх сімей жиле приміщення або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Для військовослужбовців офіцерського складу у разі відсутності службового жилого приміщення військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців та членів їх сімей або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України. Курсантам вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які мають сім`ї, надається жила площа в сімейних гуртожитках. У разі відсутності таких гуртожитків їм виплачується за місцем проходження військової служби грошова компенсація за піднайом (найом) жилого приміщення. За військовослужбовцями, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, зберігаються жилі приміщення, які вони займали до призову на військову службу. Такі військовослужбовці не можуть бути зняті з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та зараховані на квартирний облік у військовій частині за місцем проходження служби. Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства, якщо вони не займали жилих приміщень за місцем проходження служби. У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу і не перебувають у шлюбі, розміщуються у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, а сімейні - у сімейних гуртожитках. У разі відсутності жилих приміщень для проживання військова частина зобов`язана орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та членів їх сімей або за бажанням військовослужбовця виплачувати йому грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення. Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове жиле приміщення у двотижневий строк з дня виключення зазначених військовослужбовців із списків особового складу військової частини. Між тим, положеннями ч. ч. 8, 9 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регламентовано, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали особами з інвалідністю I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду. Військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наявних матеріалів справи вбачається, що хоча позивач і посилається на своє фактичне проживання разом з членами сім`ї у квартирі за адресою: [ADDRESS] з травня 2000 року, однак, належних та допустимих доказів на право користування зазначеним нерухомим майном суду не було надано. Також позивач [PERSON] зазначив про те, що у вказану квартиру його було заселено, оскільки він проходив військову службу, однак з 28 червня 2018 року вже не проходить військову службу. Крім того, судом встановлено, що з 29 березня 2016 року зареєстрованим місцем проживання позивача та членів його родини є житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , а не житлове приміщення: [ADDRESS] . Отже, позивачами на було надано жодного правовстановлюючого документу від власника на підтвердження законності зайняття спірного житлового приміщення, так само як і не надано доказів щодо наявності будь-якої домовленості з дійсним наймачем стосовно проживання у спірній квартирі. Більш того, право користування житловим приміщенням виникає на підставі договору найму, який укладається в письмовій формі на підставі ордера. Однак, матеріалами справи жодним чином не підтверджено, що з позивачами договір найму спірного житлового приміщення укладався, що також заперечували в судовому засіданні відповідачі. Суд також бере до уваги наявні в матеріалах справи лист-вимогу №53 від 22 січня 2013 року від 19 окремого мостового загону [NUMBER] об`єднаного загону державної спеціальної служби транспорту військової частини [NUMBER] , адресовану позивачу [PERSON] , в якому зазначено, що він незаконно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , та міститься прохання в найкоротші строки звільнити зазначене житлове приміщення і заселитися позивачу з родиною в інше пристосоване для проживання житло, та відповідь [PERSON] на зазначений лист-вимогу від 22 січня 2013 року, в якій він підтверджує, що йому відомо про виділення спірної квартири [PERSON] та просить надати йому час щодо вирішення питання про звільнення квартири та зазначив про те, що в найкоротший строк він звільнить квартиру разом з усіма членами родини (а. с. 182-183). Вищевказані докази беззаперечно свідчать про обізнаність позивача з тим, що квартира за адресою: [ADDRESS] виділена була саме відповідачу [PERSON] та спростовує наявність будь-яких домовленостей та законних підстав на проживання [PERSON] разом з членами його родини у вищевказаному житловому приміщенні. У судовому засіданні також було допитано свідка [PERSON] , яка є сусідкою позивача та підтвердила постійне проживання позивача з родиною у спірній квартирі з 2000 року, але суд не може визнати пояснення свідка про постійне проживання позивачів підставою для задоволення позовних вимог за наявності інших доказів, що підтверджують відсутність правових підстав для визнання права користування квартирою. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, та відповідно до наявних у позовній заяві обґрунтувань таких позовних вимог, посилання позивачів на законність підстав вселення, проживання та набуття ними права на користування спірною квартирою не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи у зв`язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, то в такому випадку судові витрати, які були понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed