Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з цивільним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 27 серпня 1993 року між Позивачем та Відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27 серпня 1993 року, виданого Ватутінським відділом ЗАГС м. Києва. 07 жовтня 2021 року Відповідачем подано до Деснянського районного суду міста Києва позовну заяву про розірвання шлюбу з Позивачем. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №754/15488/21 за позовом Відповідача до Позивача про розірвання шлюбу. Станом на дату подання даної позовної заяви вказаний шлюб між Позивачем та Відповідачем не припинений. У період перебування у шлюбі подружжям було набуто право власності на ряд нерухомого майна. Так, 27 квітня 2011 року Позивачем за згодою Відповідача укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0,1200 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 7422080201:73:067:0001, яка розташована на території [ADDRESS] , яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - без зміни цільового призначення земельної ділянки. Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Кравченко І.О. та зареєстрований 27 квітня 2011 року у реєстрі за № 843. Ціна земельної ділянки відповідно до договору купівлі-продажу - 10 260,00 грн. 27 квітня 2011 року Позивачем за згодою Відповідача укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Кравченко І.О. та зареєстрований у реєстрі за №840 27 квітня 2011 року. Ціна житлового будинку відповідно до договору купівлі-продажу - 146 340.00 грн. Окрім того, у спільній сумісній власності подружжя перебуває квартира загальною площею 70,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 363634580000 - право власності зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 13149438 від 19.05.2014, винесеного Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, додається Інформація від 21.10.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо квартири. Ціна квартири відповідно до договору купівлі продажу становить близько 560 000 грн. (еквівалент 70 000 доларів США). Станом на дату подання цієї позовної заяви Позивач з Відповідачем спільно не проживають, шлюбні відносини між ними припинені та вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Посилаючись на викладене позивач просив: визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1200 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 7422080201:73:067:0001, яка розташована на території [ADDRESS] , яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право приватної власності па 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 18774669; визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право приватної власності на 1/2 частину квартири загальною площею 70,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 363634580000. Судові витрати по справі стягнути з Відповідача. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 25 травня 2022 року відповідач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва в межах розгляду даної справи з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до зустрічного позову [PERSON] категорично заперечує щодо вимог та обґрунтувань, на які посилається сторона позивача, проти задоволення первісного позову відповідно заперечує, посилаючись на наступне. 27 серпня 1993 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Ватутінським відділом ЗАГС м. Києва був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1265, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, копію якого надаю до позову. Спільне життя з Відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, істотні розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. 25 листопада 2021 року Деснянським районним судом м. Києва було прийнято рішення згідно якого шлюб між сторонами по справі був розірваний. Справа №754/15488/21. Стан здоров`я позивача значно погіршується, наразі він є інвалідом першої групи. [PERSON] були придбані особисто майнові права, згідно договору купівлі-продажу від 06.08.2013 року, згідно акту прийому-передачі майнових прав на квартиру 11.04.2014 року в подальшому отримано свідоцтво про право власності (форма власності: приватна) на квартиру, яка знаходиться за адресом: [ADDRESS] . З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, тому зважаючи на докази цілком наявні підстави для того щоб довести що вказана квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності. Зважаючи на Постанову Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6- 801цс16 ; Постанову Верховного Суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17; Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2021 у справі № 264/2232/19. [PERSON] придбав спірну квартиру фактично за особисті кошти, завдяки продажу іншої квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] яка належала йому на підставі договору дарування. Позивач за зустрічним позовом, згідно ст. 60 Сімейного кодексу України вважає спільно нажитим майном: земельну ділянку, кадастровий номер: 7422080201:73:067:0001, яка знаходиться за адресою: на території [ADDRESS] . Як вказує позивач за первісним позовом вартістю: 10260 гривень; житловий будинок з надвірними будівлями, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18774669, який знаходиться за адресою: на території [ADDRESS] ; автомобіль Suzuki Vitara 1,4 L 2WD GL+АТномер кузова [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] . Посилаючись на викладене позивач за зустрічним позовом просив: визнати спільною сумісною власністю подружжя-сторін по справі: та провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] до [PERSON] , а саме визнати за кожним із подружжя: право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер: 7422080201:73:067:0001, яка знаходиться за адресою: на території [ADDRESS] ; житлового будинку з надвірними будівлями, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-18774669, який знаходиться за адресою: на території [ADDRESS] та автомобіля Suzuki Vitara 1,4 L 2WD GL+АТномер кузова [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] , ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] , ( [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) грошову компенсацію за Ѕ частину автомобіля: Suzuki Vitara 1,4 L 2WD GL+AT, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 320876 гривень. Зустрічний позову був прийняти до спільного розгляду 08 липня 2022 року. 22 липня 2022 року [PERSON] було подано відзив на позовну заяву. Даний відзив прийнятий до розгляду 10 серпня 2022 року. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача вимоги первинного позову підтримав в повному обсязі, проти задоволення вимог зустрічного позову заперечував. Представник відповідача підтримала вимоги зустрічного позову проти задоволення вимог первинного позову заперечувала. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. До судового розгляду справи сторони не з`явились, в поданих суду заявах просили вирішити спір за їх відсутності та додатково повідомили про те, що дійшли згоди про розподіл майна, а сам: в поданих заявах представник сторін просили: визнати за [PERSON] право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1200 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 7422080201:73:067:0001, яка розташована на території [ADDRESS] , яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; визнати за [PERSON] право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право приватної власності на квартиру загальною площею 70,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 363634580000. Також представник позивача за первинним позовом зазначив, що сторони ( [PERSON] та [PERSON] ) дійшли згоди не розглядати вимогу [PERSON] , що була висловлена в зустрічній позовній заяві стосовно стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації за 54 частішу автомобіля Suzuki Vitara 1.4 L 2WD GL+AT, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що був придбаний [PERSON] за особисті кошти. А відтак, дана вимога не підлягає вирішенню. За попередньою згодою сторін ( [PERSON] та [PERSON] ), автомобіль Suzuki Vitara 1.4 L 2WD GL+AT, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що був придбаний [PERSON] за особисті кошти, передано у власність спільному сину сторін - [PERSON] , докази чого містяться у матеріалах цивільної справи №754/17090/21. На даний час саме [PERSON] с власником автомобіля та користується ним для задоволення особистих потреб, а відтак, данин автомобіль не може бути предметом поділу спільного майна подружжя, чи (або) вирішення інших вимог щодо даного майна. Питання щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору вирішити у такий спосіб: покласти судові витрати зі сплати судового збору на [PERSON] . Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, за наявних у справі матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 27 серпня 1993 року по 25 листопада 2021 року. На час розірвання шлюбу у власності подружжя перебувало наступне майно: земельна ділянка загальною площею 0,1200 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 7422080201:73:067:0001, яка розташована на території [ADDRESS] , яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; квартира загальною площею 70,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 363634580000. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене, враховуючи остаточний вибір сторін щодо поділу спільного майна подружжя суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позовів. На підставі викладеного,

Outcome: partial