Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання з матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] .В обґрунтування позову вказує, що мають трьох дітей: дочку [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] .У січні 2019 р. їй стало відомо, що у відповідача з`явилася інша жінка і наступного місяця 2019 р. відповідач виселив позивачку з сином з будинку у с. Суботці Кіровоградської області, в якому вона проживала близько семи років. Позивачка з сином переїхали жити до квартири за адресою [ADDRESS] , куди пізніше були перевезені її та сина речі. Вказує, що окрім квартири в м. Кропивницький позивачка та її син користуються житлом у [ADDRESS] , а також у Австрії за адресою: [ADDRESS] . При зверненні до суду з даним позовом шлюб між сторонами іще не був вирішений та розглядався Печерським районним судом м. Києва у межах справи № 757/22624/19-ц.Оскільки відповідач неодноразово наголошував про бажання, щоб син проживав з ним та неодноразово в грубій формі погрожував його відібрати, між позивачем та відповідачем існує спір про визначення місця проживання дитини. Зазначає та посилається на достатність умов та створення всіх обставин і забезпечення проживання сина з матір`ю, матеріальний рівень та рівень отриманого доходу позивачки є доводом про проживання дитини з матір`ю, остання є чудовою та гарною матір`ю і в підтвердження цього посилається на відповідні заяви та інші документи. У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання сина, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Позов мотивований тим, що наявні всі підстави для визначення місця проживання малолітнього сина саме з ним, як батьком дитини. В обґрунтування позову наводить доводи щодо того, що малолітньому сину краще та в його інтересах проживати саме з батьком. Вказує, що мати дитина у серпні 2019 р. повідомила йому про виїзд разом із сином до Австрії, де син буде ходити до школи з чим відповідач категорично не погоджується, оскільки це суперечить інтересам дитини, син повідомляв батьку особисто про небажання жити в Австрії, а також дитина має прихильність до батька, бажає постійно проводити з ним час, йому подобається бути з батьком. Батько належним чином виконує батьківські обов`язки, у тому числі належним чином піклується про сина з самого дитинства: займається його вихованням та матеріальним забезпеченням. Має стабільний високий дохід, у зв`язку з чим повною мірою забезпечує всі потреби сім`ї, його зайнятість дозволяє йому повноцінно займатися вихованням сина та його дозвіллям, чого, на його думку, мати забезпечити не в змозі. Матеріальні умови та інші створені батьком умови є належними для проживання, виховання та утримання дитини і такі забезпечують якнайкращі інтереси для проживання малолітньої дитини з батьком. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 29.10.2019р. зустрічний позов прийнято до провадження судом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. [PERSON] у вересні 2020 року подано заяву про збільшення позовних вимог до [PERSON] , згідно якої просить визначити місце проживання малолітнього сина з нею, як матір`ю, та відібрати дитину від батька без позбавлення його батьківських прав. Вважає за необхідне просити суд про відібрання дитини, оскільки на момент подання позовної заяви дитина проживала разом з нею, однак, відповідач, забрав сина та на даний час він мешкає з батьком і як наслідок з лютого 2020 р. по сьогодні матір не має можливості спілкуватись з дитиною та проживати з сином. Ухвалою Печерського районного суду від 02 лютого 2021 року замінено в справі третю особу за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком, а саме Управління з питань захисту прав дітей міської ради м. Кропивницький на Обухівську районну державну адміністрацію. В судових засіданнях позивачка [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги та надали в їх підтвердження пояснення і заперечення проти зустрічних вимог та наполягали на задоволення первісного позову. Також пояснили, що будь-які найкращі умови проживання дитини, які створені батьком, його статки, не замінять материнської турботи і мати дитини вважає, що син має жити з нею, наявне у дитини право жити з нею відповідач не забезпечує, чим вважає, що завдається непоправної шкоди дитині, яка не має контакту з нею протягом тривалого часу - після 18 лютого 2020 року. Додатково звертають увагу на те, що по цій справі ухвалами суду апеляційної інстанції від 07.04.2021 року та від 30.11.2021 року частково задоволено її заяву до Печерського районного суду м. Києва про забезпечення її позову щодо визначення місця проживання сина з нею, разом з тим постановами Верховного Суду від 15.09.2021 року та від 22.06.2022 року постанови суду апеляційної інстанції скасовані та нині справа слухається в Київському апеляційному суді. Також вказують, що не має жодного судового рішення, яке набрало законної сили, щодо вчинення нею домашнього насильства стосовно сина або будь-яких інших членів родини, а рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.04.2020 року у справі № 389/751/20 скасовано 05.11.2020 року Кропивницьким апеляційним судом і дана постанова переглядалася в касаційному порядку, Верховним Судом у березні 2021 року залишена без змін.За посиланням позивачки за первісним позовом, на її думку син, проживаючи з батьком позбавлений материнського тепла та любові, вона має належні житлові умови в м. Києві та м. Кропивницькому, в квартирах створені всі необхідні умови для проживання дитини, проживання дитини з нею найкраще забезпечить інтереси сина порівняно з батьком. Перешкоджати батьку у побаченнях з сином вона не буде проте дитина має проживати саме з нею. Окрім того, у відповіді на відзив/пояснення відповідача за первісним позовом, позивачка за первісним позовом характеризує себе як виховану та вдячну людину, яка не хотіла конфлікту після шлюбу, вказує, що провадження у справі № 405/266/20 про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 7 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення була закрита Ленінським районним судом м. Кіровограда у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Заперечує відносно довідку Благодійної організації центра німецької культури «Відерштраль» щодо не володіння сином німецькою мовою, а також те, що батько вирвав дитину із сталого середовища в Австрії, влаштував сина на навчання в м. Кропивницькому без її згоди в подальшому перевівши на домашню форму навчання. Вказує, що висновки психологів, які надано відповідачем до суду в якості письмових доказів не заслуговують на увагу, оскільки є необ`єктивними, а також зазначає, що вчинення нею домашнього насильства стосовно сина не доведено в судовому порядку. В судових дебатах позивачка визнала позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідачем [PERSON] та його представники, надавши свої заперечення проти первісного позову та пояснення в підтримку зустрічного позову, повністю підтримували заявлені зустрічні вимоги та вказували про наявність підстав для їх задоволення та відповідно необхідності відмови у первісних позовних вимогах. Вказували на те, що батьком дитини проводяться зустрічі з психологами, які надають позитивні висновки щодо стану та розвитку дитини, оскільки він, як батько, розуміє відповідальність за малолітню дитину та слідкує за її не лише фізичним, а й психічним станом і, спираючись на висновки психологів та рекомендації органу опіки та піклування, вказують на необхідність забезпечення стабільного, константного місця проживання дитини, а розривання зв`язку сина з батьком негативно позначиться на психоемоційному стані дитини та його особистісному розвитку. Також вказують, що батько виявляє турботу до дитини, а у дитини склалось позитивне ставлення до батька, між ними існують гармонійні стосунки, син доброзичливо та з повагою відноситься батька. Разом з тим, констатовано травмівні для сина з психологічної точки зору події, що відбулися 15.01.2020 р. у процесі його примусового вилучення матір`ю зі школи під час навчального процесу у зв`язку з чим дитина потребувала допомоги психологів. [PERSON] є хорошим батьком для сина, який тривалий та безперервний час понад 2.5 роки проживає з ним в комфортабельній квартирі, приватному будинку (де вони раніше з матір`ю проживали однією сім`єю) для дитини створені всі належні умови, й дитина до таких умов звикли, й ризик визначення (зміни) місця проживання сина з матір`ю, його переїзд негативно вплине на його психоемоційний стан, а тому з метою недопущення негативних наслідків просить визначити (залишити) місце проживання сина з ним. Дитина чітко та однозначно висловлюється щодо бажання проживати з ним, це підтверджується численними висновками психологів та судових експертів та не бажає проживати, спілкуватися з матір`ю після травмівних подій 15.01.2020 р. Наголошує, що він не чинить перешкоди у побаченнях сина з матір`ю, навіть пропонує їх проведення, однак дитина від таких зустрічей категорично відмовляється. Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним, відповідних заяв по суті чи інших письмових пояснень або заперечень на первісний та зустрічний позови третіми особами не надані до суду. Ухвалою Печерського районного суду від 18.07.2019р. відкрито провадження в порядку загального. Ухвалою Печерського районного суду від 1.04.2021 року призначено судове засідання. Суд , заслухавши пояснення сторін, покази свідків , заслухавши дитину шляхом її опитування судом в режимі відеоконференції, дослідивши надані докази, приходить до слідуючого. Судом встановлено, що сторони перебували з 02.08.1997 р. у зареєстрованому Центральним відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому, актовий запис № 14, шлюбі, який розірвано згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2019 р. у справі № 757/22624/19. Від шлюбу сторони мають, трьох дітей дочку [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із ч.ч. 1, 2, 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом і під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, необхідно виходити з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, ухвалене рішення повинно відповідати інтересам неповнолітніх. При цьому, повинно бути ураховано, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ст.206 ЦПК України 1. Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. 2. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. 4. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.(Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 ) Відповідно до ст. 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Згідно із ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 19 СК України, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування повинні бути додані документи, які підтверджують викладені у ньому обставини. У матеріалах справи наявний висновок виконавчого комітету Міської ради м. Кропивницького від 07.08.2019 р. № 3994/49-05-24 (а.с. 66, т. 6), яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю [PERSON] . Висновок Знам`янської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 25.05.2020р. №01-39/11/1 (а.с.156-166, т. 3), що орган опіки й піклування при Знам`янській районній державній адміністрації, вважав за доцільне рекомендувати суду визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON] . Згідно висновку Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 29.12.2020 р. № 60/07-15/3004 (а.с. 162-169 т. 6, а.с. 172-180 т. 6), орган опіки й піклування, рекомендував суду визначити місце проживання дитини з батьком [PERSON] , що відповідає найкращим інтересам дитини. Виходячи із норм статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», при оцінці вищенаведених висновків органу опіки та піклування судом враховується правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 06.05.2020р. у справі 487/2621/17-ц (провадження № 61-45576св18), за змістом якого висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї та сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до пункту 1 статті 2 та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Європейської конвенції з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Матеріалами справи підтверджено та встановлено судом, що згідно із висновком Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 29.12.2020 р. № 60/07-15/3004 дитина вже більше року проживає з батьком. Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї Обухівської районної державної адміністрації обстежено місце проживання [PERSON] та дитини, актом обстеження умов проживання від 16.12.2020 р. № 64 і підтверджено, що квартира за вказаною адресою сучасного проектування, затишна та простора, у відмінному санітарно-гігієнічному стані, складається з дорослої спальної кімнати, дитячої спальні, кухні-вітальні, двох гардеробних кімнат, двох санвузлів та підсобного приміщення. Для виховання, розвитку та проживання дитини батьком створені задовільні умови, дитячу кімнату облаштовано ліжком, шафою для одягу, письмовим столом з відповідним шкільним приладдям, в наявності одяг відповідно до сезону, розвиваючі іграшки та література відповідно до віку. Батько створив належні умови для повноцінного виховання та розвитку дитини і під час опитування думки дитини представниками служби у справах дітей, хлопчик виявив бажання проживати з батьком. Матеріалами справи підтверджується, що малолітній [PERSON] після 18.02.2020р. проживає з батьком. Як вбачається із матеріалів справи, судовим наказом Голосіївського районного суду м. Києва від 27.02.2020 року за заявою [PERSON] (батька дитини) стягнуто з [PERSON] (матері дітей) аліменти на користь [PERSON] (батька дитини) на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ? частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із 24.02.2020 р. і до повноліття дитини. Матір`ю ініційовано перегляд даного судового наказу за ново виявленими обставинами. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.07.2020 р. у перегляді судового наказу від 06.03.2020 р. відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 19.11.2020 р. ухвалу суду першої інстанції від 20.07.2020 р. залишено без змін. 20.02.2020р. Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ №752/2947/20 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 12 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття [PERSON] має позитивний стан здоров`я (а.с. 146, т. 3, а.с. 147, т. 3), проживає за зареєстрованим місцем проживання батька в квартиріза адресою [ADDRESS] (а.с. 162-169 т. 6, а.с. 172-180 т. 6), а також за незареєстрованими місцями проживання батька в будинку за адресою, [ADDRESS] (а.с. 156-166, т. [ADDRESS] , та квартирі бабусі та дідуся по батьківській лінії за адресою [ADDRESS] (а.с. 155-156, т. 3, а.с. 107 , т. 3; а.с.140-141, т. 3). Матеріалами справи підтверджується, що дитина проживаючи з батьком тривалий період успішно навчається за вказаною територіальністю місця заходження житла, відвідує гуртки. Житло, в якому дитина тривалий час проживає, має якісні характеристики, що свідчить про забезпечення батьком дитини житловими стандартами для життя та розвитку малолітніх дітей, в якому дитина має окрему кімнату, про що органами опіки та піклування, службами у справах дітей та сім`ї за місцем проживання дитини складені позитивні висновки про умови проживання дитини. Зі змісту вказаних судових рішень у взаємозв`язку з іншими доказами, що здобуті матеріалами справи, судом достовірно встановлено і сторонами підтверджується та визнається, що фактично та постійно більше аніж 2,5 роки малолітній син [PERSON] проживає з батьком [PERSON] . Внаслідок тривалого часу постійного проживання сина разом з батьком, дитина має з батьком тісний контакт. Обставин, які б свідчили про аморальну або неналежну поведінку батька по відношенню до сина, що може зашкодити розвиткові дитини, судом не встановлено. При вирішенні спору між батьками дітей щодо визначення їх місця проживання, суд враховує таку ознаку, як інтерес дитини: збереження її зв`язків із сім`єю, забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, а тому із встановленої обставини того, що дитина достатньо тривалий час проживає за місцем проживання батька, зміна усталеного способу життя малолітньої дитини, обстановки та місця проживання дитини, більше того всупереч її бажанню, може негативно вплинути на психічний стан дитини. Судом встановлено, що створеними батьком умовами проживання забезпечено якнайкращі інтереси малолітньої дитини відповідно до її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі саме за місцем проживання батька дитини, в якому дитина має достатньо усталений, влаштований та тривалий спосіб життя, а його зміна, на переконання суду, негативно вплине на малолітню дитини сина сторін [PERSON] і проживання дитини з батьком відповідатиме й такій ознаці інтересу дитини, як збереження її зв`язку із сім`єю, оскільки вона проживала та проживатиме із батьком. Враховуючи вищенаведені обставини суд, у відповідності до норм ч. 9 ст. 10 ЦПК України, вважає за можливим застосувати аналогію права. Як наслідок, суд приходить до висновку про те, щоб при вирішенні цього спору застосувати положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка ратифікована Україною 11 січня 2006 року), зокрема в тій її частині, що зобов`язує судовий і адміністративний орган з огляду на рівень соціалізації та глибоку інтеграцію дитини в суспільстві за місцем її постійного тривалого проживання враховувати обставини чи прижилась дитина у новому середовищі. Суд приходить до висновку, що за умов, які мають місце в даній справі, а саме соціалізацію малолітньої дитини та її інтеграцію в умови проживання з батьком за такий тривалий час - більше аніж два з половиною років, то в найкращих інтересах дитини буде подальше проживання з батьком, а тому її повернення до матері у спосіб визначення місця проживання з позивачкою за первісним позовом суперечитиме інтересам малолітнього сина сторін [PERSON] . Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. На час розгляду справи дитина досягла 10 років, тому відповідно до статті 160 СК України її думка повинна бути врахована судом. У судовому засіданні 17 листопада 2022 року дитина [PERSON] був опитаний судом у режимі відеоконференції з використанням дитиною власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» поза межами приміщення суду. [PERSON] на питання суду та інших учасників процесу щодо його імені та щодо його умов проживання та навчання, проведення вільного часу, кола спілкування, а також щодо бажання залишатися та проживати з одним із батьків та спілкування із матір`ю, відповідав чітко, зрозуміло та впевнено висловлюючи свою думку. Зазначив, що на даний час проживає з батьком, має братика [PERSON] , також має друзів, навчається в школі і наразі навчання у нього відбувається дистанційно, раніше відвідував гуртки і знову хоче продовжити їх відвідувати. Вказує, що проводить багато часу, і вільний час майже весь день з батьком. На питання з ким із батьків хотів би проживати, - ствердно відповів, що хоче проживати та лишатися жити з батьком. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Суд враховує думку дитини та її бажання проживати разом із своїм батьком [PERSON] і такі погляди дитини на переконання суду є значущими й такими, що висловлені у відповідності з її віком і зрілістю. В цій частині суд, на підставі внутрішнього переконання, яке ґрунтується на оцінці всіх обставин в їх сукупності та яке позбавлене ознак формалізму при вирішенні в даній справі долі дитини, врахувавши інтереси малолітнього [PERSON] , його права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання. Дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд приходить до висновку щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] , оскільки це відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. При вирішенні спору у цій справі та приходячи до переконання про те, що місце проживання малолітньої дитини (10 років) має бути визначено з батьком, суд також послуговується такими встановленими обставинами. Верховний Суд зауважує, що тлумачення вказаної норми свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Адже, відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії» (<...>), заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (IrinaSmirnova v. Ukraine), там само) (LEVCHUK v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У тому числі Європейський суд з прав людини надаючи особливе значення висновкам психологів, одночасно наголошує, що раптове примусове відібрання дитини є шкідливим для дитини без підготовчих заходів. Справа N.T.S. та інші проти Грузії (заява № 71776/12, рішення від 02.02.2016 р.), у якому (п. 83) Європейський суд з прав людини констатує: «Суд надає особливого значення повідомленням різних психологів, які протягом усього розгляду посилалися на потенційну небезпеку для психологічного здоров`я хлопчиків в разі їх примусового повернення до G.B. (див. пункти 14-15 і 29 вище). В таких обставинах розпорядження про таку радикальну міру без урахування належного переходу і підготовчих заходів, спрямованих на надання допомоги хлопчикам і їх відчуженому батькові у відновленні їхніх стосунків, мабуть, суперечить їх найкращим інтересам (див. ZJ, процитоване вище, §§ 99 і 103, порівняйте також з PlazaPlaza, § 86, Hokkanen, § 61, і M. and M. § 186, все процитовані вище». Справа «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, рішення від 16.07.2015 р.), де (п. 102) Європейський суд з прав людини вказує на необхідність встановити: «чи провели національні суди ретельне вивчення родинної ситуації у повному обсязі, а також всю низку чинників - зокрема, фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру - та дали обґрунтовану оцінку інтересам кожної особи, пам`ятаючи передусім про інтереси дитини». Європейський суд з прав людини надаючи особливе значення висновкам психологів, одночасно наголошує, що раптове примусове відібрання дитини є шкідливим для дитини без підготовчих заходів. Оскільки Верховним Судом у вищезгаданій постанові від 22.06.2022 р. констатовано: недослідженість у справі № 757/33742/19-ц значущих доказів щодо домашнього насильства, зокрема, й низки висновків за результатами психологічних досліджень дитини, то вирішуючи спір по суті в цій частині суд враховує наступне. При розгляді спору щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої малолітньої дитини, її віку, враховуючи при цьому його сталі соціальні/родинні зв`язки, місце дошкільного/шкільного навчання, що охоплюють територію його місця мешкання, усталений тривалий побут за місцем проживання батька, позитивний психологічний стан дитини, що підтверджується наданими батьком дитини висновками психологів за період з лютого 2020 р. по теперішній час, тобто, час, коли матір дитини не мешкає з дитиною, із яких вбачається, що дитина має прив`язаність до батька, позитивний контакт з ним. Визначення місця проживання з батьком жодним чином не лише не порушить її права, а забезпечить її інтереси, адже за місцем його проживання дитина має належний рівень життя, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно за даних обставин судом приймається в інтересах дитини рішення про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком, що обумовлює задоволення зустрічного позову та відмову у первісному позові. Доводи позивача за первісним позовом (матері дитини) про те, що батько дитини не належним чином виконує батьківські обов`язки щодо участі у вихованні дитини не знайшли свого підтвердження, За таких обставин, суд, встановивши обставини та надавши правову оцінку доказам у справі у їх сукупності, зважаючи на інтереси дитини та її прихильність до батька (члена сім`ї), особу матері, з якою на даний час дитина не бажає зустрічатися, численні висновки психологів/експертів за результатами психологодіагностичного обстеження дитини щодо доцільності проживання дитини з батьком, висновки органів опіки та піклування, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки виконання рішення з визначення місця проживання дітей з матір`ю призведуть до зміни її місця проживання, порушення усталеного способу життя, навчання, розвитку, що потягне невиправдане та надмірне негативне психоемоційне навантаження на дитину з важкопрогнозованими негативними наслідками. На даному етапі стосунків між батьками, а також між батьками і дитиною, які реально склалися, тривалого та усталеного місця проживання з батьком, визначення місяця проживання дитини з матір`ю вочевидь суперечитиме її інтересам. При вирішенні спору у цій частині суд враховує постанову від 27.08.2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд у справі №305/2060/18 провадження № 61-18251 св 19, якою визначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини (постанова від 18.03.2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 182/2037/17, провадження № 61-423св20. Малолітній син сторін на час розгляду справи має повних 10 років, проживає з батьком і бажає проживати в подальшому з батьком, окремо від матері, з підстав виниклих конфліктних відносини між батьками дитини. Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму й визначає місце проживання малолітньої дитини до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Щодо позовних вимог про відібрання від батька малолітньої дитини, суд вважає, що така вимога не має правового обґрунтування, доказів про те, що залишення дитини за фактичним місцем проживання з батьком створюватиме реальну небезпеку для життя дитини, позивачем за первісним позовом [PERSON] не надано, її доводи мають формальних характер й не заслуговують на увагу, оскільки суд встановив, що дитина перебуває за місцем її усталеного місця проживання сім`ї, для неї створені всі необхідні умови для життя та розвитку. По суті між сторонами наявний спір про визначення місця проживання дітей, відтак, підстави для застосування ч. 1 ст. 170 СК України відсутні. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). В відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved