Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

Позиція сторін у справі [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі також - «відповідач-1») і Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал «Прямий» (далі - «телеканал «Прямий», «відповідач-2), в якому просить: 1. визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію: (а) поширену [PERSON] [INFO] на телеканалі «Прямий» у прямому ефірі програми «Деталі» із ведучими [PERSON] та [PERSON] та у статті-коментарі під назвою «[INFO]», розміщеному на офіційній інтернет сторінці телеканалу « Прямий » за посиланням [INFO] з переходом на офіційну сторінку телеканалу «Прямий» (#ПРЯМИЙ) на youtube каналі: [INFO] , а саме: «…некий [PERSON] господин, который возглавляет внутреннюю безопасность «Энэргоатома». … [INFO] », «…По инициативе вот этого господина [PERSON] за последнее время подписан контракт на четыреста двадцать миллионов гривен…», «… [INFO] »$ (б) поширену [PERSON] [INFO] на своїй офіційній сторінці у facebook за посиланням: [INFO] з переходом на відео розміщене на youtube каналі за посиланням: [INFO] , яка називається « [INFO] [PERSON] з [PERSON] продовжують продавати державу олігархам та країні агресору. Цей випуск доводить, що при владі - вороги, яких треба негайно зупинити.», а саме: «… [PERSON] завів в «Енергоатом» свою людину - пана [PERSON] … призначили на посаду директора фізичного захисту та спеціальної безпеки «Енергоатому», щоб контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії…». 2. Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену ним інформацію, а саме: «…некий [PERSON] господин, который возглавляет внутреннюю безопасность «Энэргоатома». … [INFO] », «…По инициативе вот этого господина [PERSON] за последнее время подписан контракт на четыреста двадцать миллионов гривен…», «… [INFO] », «… [PERSON] завів в «Енергоатом» свою людину - пана [PERSON] … призначили на посаду директора фізичного захисту та спеціальної безпеки «Енергоатому», щоб контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії…», шляхом розміщення повного тексту рішення у цій справі та відео сюжету на офіційному сайті та youtube каналі телеканалу Прямий, офіційній сторінці facebook та youtube каналі [PERSON] із заявою наступного змісту: «Інформація про те, що пана [PERSON] на посаду в ДП НАЕК «Енергоатом» призначив [PERSON] з метою контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії, а також, що за його ініціативою за останній час підписаний контракт на чотириста двадцять мільйонів гривень, які вирішили поділити через «секретні видатки», та що він є ініціатором усіх рішень, у результаті яких на два і чотири мільярдів гривень нанесено збитки ДП НАЕК «Енергоатом», є неправдивою та не відповідає дійсності». 3. Стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 1 (одна) гривня. Позов мотивований тим, що у прямому ефірі вийшла програма «Деталі» із ведучими [PERSON] та [PERSON] . О 12:42 год народний депутат України [PERSON] надав ведучим онлайн інтерв`ю із приміщення Верховної Ради України. Відеозапис із вказаним інтерв`ю та статтею-коментарем до нього під назвою «[INFO]» було розміщено на офіційній інтернет сторінці телеканалу « Прямий » за посиланням [INFO] з переходом на офіційну сторінку телеканалу «Прямий» (#ПРЯМИЙ) на youtube каналі: [INFO] вказує, що у цьому інтерв`ю на 0:54 хвилині відеозапису [PERSON] заявив наступне: «… по моей информации, за публикацией пленок [PERSON] стоит непосредственно офис Президента. И офис Президента отдал под контроль «Энэргоатом» господину [PERSON] и [PERSON]. За это они опубликовали эти пленки. По мимо господина [PERSON] та есть еще некий [PERSON] господин, который возглавляет внутреннюю безопасность «Энэргоатома». Этот человек при [PERSON] возглавлял следствие Закарпатья. Он был в адвокатском объединении господина [PERSON] . Именно [PERSON] его туда поставил чтобы он был на фильтре внутреннего какого-то деребана. По инициативе вот этого господина [PERSON] за последнее время подписан контракт на четыреста двадцать миллионов гривен. Это «секретні видатки», которые они сделали по постройке отдельного блока. Вот. До этого девяносто процентов постройки, которой занималась компаний [PERSON] , которая называлась… Вот . Они все эти девяносто процентов тогда построили не как «секретні видатки», а через Проззоро. А эти десять процентов они решили распилить через «секретні видатки» и эти четыреста двадцать миллионов гривен, по сути, осядут у кого-то в карманах. … Я опубликовал материалы из НАБУ. Согласно материалов на два и четыре миллиарда гривен нанесен убыток « Энергоатому », соответственно государству, из-за того что дешевле была продана электроэнергия. Поэтому сейчас ведется следствие, НАБУ расследует эти моменты. И непосредственно господин [PERSON] был инициатором этих всех решений. Поэтому очевидно, что все подобные решения принимаются непосредственно в офисе Президента и непосредственно главой государства…» (далі - «відео №1»). Крім того, позивач вказує, що [INFO] [PERSON] на своїй офіційній сторінці у facebook за посиланням: [INFO] розмістив статтю з переходом на відео розміщеного на youtube каналі за посиланням: [INFO] , яка називається «Поки нам згодовують черговий сценарій Слуги народу, [PERSON] з [PERSON] продовжують продавати державу олігархам та країні агресору. Цей випуск доводить, що при владі - вороги, яких треба негайно зупинити.». Позивач зазначає, що у вказаному відео на 2:47 хв. [PERSON] заявляє наступне: «…Так ось, [PERSON] завів в «Енергоатом» свою людину - пана [PERSON], який був головним слідчим Закарпаття в часи Януковича, в час коли слідством в Україні керував пан [PERSON] . Пана [PERSON] призначили на посаду директора фізичного захисту та спеціальної безпеки «Енергоатому», щоб контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії. Пан [PERSON] працював в адвокатському об`єднанні [PERSON] і звідти відразу потрапив на високу посаду в «Енергоатом». З приходом [PERSON] добудувати сховище вирішили взагалі без тендера, як раз назвавши це «секретними видатками». Тобто, дев`яносто відсотків збудували з тендером, та без секретності, через використання Прозоро, а тепер вирішили розпиляти ще чотириста двадцять мільйонів, але вже без конкурсу і без Прозоро, віддавши підряд підстебній фірмі ТОВ «КБ КБР», яка лише за місяць до цього отримала доступ до державної таємниці в СБУ. Переможця обрали за пару днів і в той же день для ТОВ «КБР», яка не має навіть кваліфікованого персоналу, керівник «Енерг2оатому» попросив аванс в двісті п`ятдесят мільйонів гривень. Дивіться виписку з реєстру…» (далі - «відео №2»). [PERSON] вважає, що висловлювання [PERSON] у вказаних відеоматеріалах та статті-коментарі, які процитовані у першому та другому пунктах позовних вимог, враховуючи загальний контекст таких матеріалів, містять недостовірну інформацію, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Обґрунтовуючи правові підстави позову, [PERSON] зокрема зазначає, що: (1) поширивши недостовірну інформацію, відповідачі порушили його конституційне право на повагу до честі та гідності (статті 3, 21, 32 Основного Закону України), а отже він має право на судовий захист цього права шляхом спростування відповідної інформації особою, яка її поширила (стаття 277 Цивільного кодексу України; далі - «ЦК України»); (2) поширена відповідачами інформація має характер фактичних тверджень, а не оціночних суджень (стаття 30 Закону України «Про інформацію»), а тому може бути предметом судового захисту. Цей аргумент обґрунтований тим, що: у висловлюваннях [PERSON] містяться звинувачення у діях, що є кримінально караними із визначенням кола осіб, які ці дії вчинили; висловлювання містять опис фактів, які можна перевірити і спростувати відповідними доказами, які позивач надав: документи, які підтверджують обставини щодо призначення позивача на посаду і відсутність у нього повноважень ініціювати укладення будь-яких договорів; (3) з огляду на положення статей 59, 62 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», відповідальність за поширення недостовірної інформації, яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію має нести як її автор ( [PERSON] ), так і відповідна телерадіоорганізація, яка забезпечила трансляцію відповідної програми на телебаченні, тобто телеканал «Прямий». [PERSON] у відзиві на позовну заяву просить закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - «ЦПК України»). Так, посилаючись на правовий висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17, відповідач-1 вказує, що недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Цей довід [PERSON] аргументує тим, що [PERSON] , подаючи даний позов, намагається у порядку цивільного судочинства спростувати інформацію, яка становить предмет доказування у кримінальних провадженнях, які розслідуються Національним антикорупційним бюро України та Державним бюро розслідування і на які посилався відповідач-1 (№ № 52021000000000006, 52021000000000012, 62021000000000351). Крім того, [PERSON] у відзиві вказує на таке: - відсутність доказів існування відео, яке, за твердженням позивача розміщене на youtube каналі телеканалу « Прямий », а отже непідтвердження змісту такого відео; - фрази, які [PERSON] вимагає спростувати у позовній заяві «вирвані» з контексту і не дають можливості з`ясувати, що саме порочить честь та гідність [PERSON] ; - оціночні судження та особисті погляди, зокрема щодо причетності особи (осіб) до вчинення злочину за матеріалами кримінального провадження не підлягають спростуванню, особливо враховуючи, що межі критики публічної особи ширші, ніж непублічної (посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2020 року у справі № 757/23148/18-ц, а також у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16, від 24 квітня 2019 року 569/5269/16-ц, від 07 вересня 2020 року у справі № 490/3098/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 757/108/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 373/1994/17, від 01 вересня 2021 року у справі № 305/1717/18, від 17 лютого 2020 року у справі № 752/17699/18. Телеканал «Прямий» у своєму відзиві на позовну заяву просить залишити її без задоволення і наводить такі аргументи: - позивач не надав належних доказів, які б підтверджували поширення відповідачем-2 недостовірної інформації, а тому телеканал «Прямий» вважає себе неналежним відповідачем, що, на його думку, є підставою для відмови у позові; - вказує, що не повинен нести відповідальності за публікування відео №1 на youtube, оскільки не є власником цього веб-сайту; - відповідач-2 вважає, що у цій ситуації він звільнений від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності на підставі пунктів «б», «в» частини першої статті 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення»; - висловлювання [PERSON] є оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями, що виключає відповідальність відповідача-1 з огляду на положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже така оцінка не вийшла за межі допустимої критики публічного діяча; - завдання [PERSON] моральної шкоди не доведено, а її розмір необґрунтований. Позивач у відповіді на відзив [PERSON] не погоджується з доводами відповідача-1 з таких мотивів: - існування та поширення відео №1, яке наразі видалено, підтверджується документами дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес»; - позовні вимоги сформульовані у такий спосіб, який відповідає порушеним правам позивача і містять лише ті фрази, які містять недостовірну інформацію стосовно [PERSON] ; - підстави для закриття провадження у справі з підстав, наведених [PERSON] , відсутні, оскільки правовідносини у справі № 333/6816/17 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року) і справі, що розглядається, не є подібними. Звертає увагу на те, що у справі № 333/6816/17 недостовірна інформація містилася у довідці як документі, що є доказом у кримінальному провадженні, тоді як у цій справі недостовірна інформація поширена у ЗМІ та публічною особою в Інтернеті; - вказує, що інші постанови Верховного Суду, на які посилається відповідач-1, також необов`язкові для застосування, оскільки прийняті у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у цій справі (враховуючи визначення Верховним Судом змісту «подібності» правовідносин). [PERSON] у відповіді на відзив телеканалу «Прямий» (окрім тих же аргументів, які були наведені у відповіді на відзив [PERSON] ) вказує, що довідка Центру компетенції адресного простору мережі Інтернет від 09 квітня 2021 року №128/2021-Д підтверджує, що власником youtube-каналу: [INFO] є власник веб-сайту https://prm.ua, який належить відповідачу-2, а звіт від 07 квітня 2021 року №142/2021-ЗВ підтверджує факт поширення відео [ADDRESS] як на офіційному веб-сайті телеканалу «Прямий», так і на вказаній youtube сторінці станом на 26 березня 2021 року. На підставі цього позивач вважає телеканал «Прямий» належним відповідачем у справі. Крім того, телеканал «Прямий» подав заяву, в якій посилається на низку постанов Верховного Суду у різних справах щодо розрізнення оціночних суджень та фактичних тверджень. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, просила задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання з повідомленням (викликом) сторін на 08 листопада 2021 року о 10:00 год під головуванням судді Писанця В.А. Згідно з Розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва Ліннік Н.В. № 356 від 08 жовтня 2021 року справу № 757/17241/21-ц призначено до проведення повторного автоматизованого розподілу. 08 жовтня 2021 року визначено суддю згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та передано справу для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Вовку С.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року суддя Вовк С.В. прийняв указану справу до свого провадження. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач надав суду, зокрема: - скріншот зі сторінки телеканалу «Прямий» за посиланням [INFO]; - скріншот зі сторінки телеканалу «Прямий» (#ПРЯМИЙ) на youtube каналі за посиланням: [INFO] ; - скріншот зі сторінки у facebook за посиланням: [INFO] - скріншот зі сторінки youtube каналу за посиланням: [INFO] ; - копію Довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 09 квітня 2021 року №129/2021-Д; - копію Довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 09 квітня 2021 року №128/2021-Д; - копію Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у межах Інтерне від 07 квітня 2021 року №142/2021-ЗВ; - копію Звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у межах Інтернет від 07 квітня 2021 року №141/2021-ЗВ; - диск з відео №1 (DVD-R, серіний номер PSP330XD091627471). Суд дослідив указані докази, а також зміст Інтернет-сторінок, які відображаються за результатами переходу по вказаних вище посиланнях, і встановив, таке. На веб-сайті за посиланням: [INFO] міститься стаття, опублікована [INFO], під назвою «За публікацією так званих "плівок [PERSON]" стоїть Офіс президента [PERSON] - про це в ефірі телеканалу "Прямий" заявив народний депутат України [PERSON]». Зміст цієї статті такий: «Він також зазначив, що в нагороду за це [PERSON] і [PERSON] отримали контроль за "Енергоатомом". "За моєю інформацією, за публікацією "плівок [PERSON] " стоїть безпосередньо Офіс президента. І Офіс президента віддав під контроль "Енергоатом" [PERSON] і [PERSON] . За це вони публікували ці плівки", - говорить [PERSON] . Він також зазначив, що [PERSON] поставив в "Енергоатомі" [PERSON] , який раніше працював в адвокатському об`єднанні [PERSON]. "Саме [PERSON] його туди поставив, щоб він був "на фільтрі" внутрішнього "дерибану". За ініціативою цього [PERSON] за останній час підписаний контракт на 420 мільйонів гривень. Це секретні видатки, які вони зробили щодо будівництва окремого блоку", - зазначає нардеп. За його словами, до цього 90% будівництва енергоблоків йшли через систему Прозорро. "А ці 10% вони вирішили "розпиляти" через секретні видатки, і ці 420 мільйонів по суті осядуть в когось у кишені", - резюмує [PERSON] . Як відомо, 20 травня 2020 року під час президент [PERSON] публічно прокоментував так звані "плівки [PERSON]", заявивши, що [PERSON] вже відкрила провадження. Він зазначив, що правоохоронні органи мають реагувати на інформацію з цих аудіозаписів. "Про [PERSON] і [PERSON] , так, я чув, я прокоментую. Думаю, це не останній дзвоник, який побачать українці. Реагувати має прокуратура, правоохоронні органи. Генеральний прокурор України ще вчора зареєструвала кримінальне провадження за заявою депутата [PERSON], будуть розслідувати", - сказав [PERSON] . Згідно інформації, що міститься у Звіті дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 07 квітня 2021 року № 141/2021-ЗВ: «<…> 26 березня 2021 року було проведено фіксацію і дослідження змісту веб-сторінок за адресами у мережі Інтернет: [INFO] (id: [NUMBER] ; далі - досліджувана веб-сторінка №1) <…> За результатами проведеного дослідження змісту досліджуваної веб-сторінки №1, було встановлено, що в її структурі міститься, зокрема, відео-програвач, який дозволяє переглядати відеоряд із звуковим супроводом з назвою «[INFO]» безпосередньо на досліджуваній веб-сторінці №1 або переходити на досліджувану веб-сторінку №2 та переглядати цей відеоряд на веб-сайті відеохостингу youtube (https://www. youtube.com/). [INFO] (id: [NUMBER]; далі - досліджувана сторінка №2), яка містить, зокрема, відео-програвач, який дозволяє переглядати відеоряд із звуковим супроводом з назвою «[INFO]». Оператором Центру компетенції адресного простору мережі Інтернет було здійснено відеозапис дій на екрані монітора під час перегляду зазначеного відеоряду на досліджуваній сторінці №2, що додається на цифровому носії <…>». Суд дослідив зміст відео, що міститься на диску, доданому до вказаного Звіту, і встановив, що на ньому дійсно відеозапис інтерв`ю [PERSON] для телеканалу «Прямий» від [INFO], в якому відповідач-1 говорить, зокрема, таке: «<…> по моей информации, за публикацией пленок [PERSON] стоит непосредственно офис Президента. И офис Президента отдал под контроль «Энэргоатом» господину [PERSON] и [PERSON]. За это они опубликовали эти пленки. По мимо господина [PERSON] та есть еще некий [PERSON] господин, который возглавляет внутреннюю безопасность «Энэргоатома». Этот человек при [PERSON] возглавлял следствие Закарпатья. Он был в адвокатском объединении господина [PERSON] . Именно [PERSON] его туда поставил чтобы он был на фильтре внутреннего какого-то деребана. По инициативе вот этого господина [PERSON] за последнее время подписан контракт на четыреста двадцать миллионов гривен. Это «секретні видатки», которые они сделали по постройке отдельного блока. Вот. До этого девяносто процентов постройки, которой занималась компаний [PERSON] , которая называлась… Вот . Они все эти девяносто процентов тогда построили не как «секретні видатки», а через Проззоро. А эти десять процентов они решили распилить через «секретні видатки» и эти четыреста двадцать миллионов гривен, по сути, осядут у кого-то в карманах <…> Я опубликовал материалы из НАБУ. Согласно материалов на два и четыре миллиарда гривен нанесен убыток « Энергоатому », соответственно государству, из-за того что дешевле была продана электроэнергия. Поэтому сейчас ведется следствие, НАБУ расследует эти моменты. И непосредственно господин [PERSON] был инициатором этих всех решений. Поэтому очевидно, что все подобные решения принимаются непосредственно в офисе Президента и непосредственно главой государства <…>». Дослідивши вказаний диск, а також скріншот зі сторінки телеканалу « Прямий » за посиланням [INFO] і скріншот зі сторінки телеканалу « Прямий » (#ПРЯМИЙ) на youtube каналі за посиланням: [INFO] , суд вважає підтвердженими обставини щодо дійсного випуску телеканалом «Прямий» в етер інтерв`ю з [PERSON] - відео №1 - як на своєму офіційному веб-сайті, так і на youtube каналі відповідача-2 (#ПРЯМИЙ). Зазначені докази суд вважає належними, допустимими і достатніми для встановлення цих обставин. Водночас відповідачі не навели жодних заперечень щодо належності документів Центру компетенції адресного простору мережі Інтернет як доказів у справі. Окрім іншого, судом встановлено, що на час розгляду справи відео-програвач з інтерв`ю [PERSON] для телеканалу «Прямий» відсутній на сторінці за посиланням: [INFO]. Так само відсутнє будь-яке відео за посиланням: [INFO] . За результатами переходу за останнім посиланням видається повідомлення: «Відео недоступне. Це відео приватне». Також суд дослідив зміст допису [PERSON] на його сторінці у facebook за посиланням: [INFO] і встановив такий його зміст: «Поки нам згодовують черговий сценарій Слуги народу, [PERSON] з [PERSON] продовжують продавати державу олігархам та країні агресору. Цей випуск доводить, що при владі - вороги, яких треба негайно зупинити». У цьому дописі доступний перехід на відео, розміщене на youtube каналі за посиланням: [INFO] , яке називається « [INFO] » Опис до відео (зокрема): «Поки нам згодовують черговий сценарій Слуги народу, [PERSON] з [PERSON] продовжують продавати державу олігархам та країні агресору. Цей випуск доводить, що при владі - вороги, яких треба негайно зупинити». [PERSON] та інші учасники справи у ході її розгляду не заперечували, що відповідні facebook та youtube аккаунти належать саме відповідачу-1 і у суду також немає сумнівів щодо достовірності цих обставин. Так, у відео від [INFO], що доступне для відтворення за посиланням [INFO] [PERSON] говорить, зокрема, таке: «<…> Так ось, [PERSON] завів в «Енергоатом» свою людину - пана [PERSON], який був головним слідчим Закарпаття в часи Януковича, в час коли слідством в Україні керував пан [PERSON] . Пана [PERSON] призначили на посаду директора фізичного захисту та спеціальної безпеки «Енергоатому», щоб контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії. Пан [PERSON] працював в адвокатському об`єднанні [PERSON] і звідти відразу потрапив на високу посаду в «Енергоатом». З приходом [PERSON] добудувати сховище вирішили взагалі без тендера, як раз назвавши це «секретними видатками». Тобто, дев`яносто відсотків збудували з тендером, та без секретності, через використання Прозоро, а тепер вирішили розпиляти ще чотириста двадцять мільйонів, але вже без конкурсу і без Прозоро, віддавши підряд підстебній фірмі ТОВ «КБ КБР», яка лише за місяць до цього отримала доступ до державної таємниці в СБУ. Переможця обрали за пару днів і в той же день для ТОВ «КБР», яка не має навіть кваліфікованого персоналу, керівник «Енергоатому» попросив аванс в двісті п`ятдесят мільйонів гривень. Дивіться виписку з реєстру.<…>». Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 (далі - «Постанова Пленуму ВС України №1), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації (пункт 9 Постанови Пленуму ВС України №1). Під поширенням інформації необхідно розуміти, зокрема: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Щодо поширення інформації відповідачами Телеканал «Прямий» вказує, що позивач не надав належних доказів, які би підтверджували поширення відповідачем-2 недостовірної інформації. Вказує, що скріншоти сторінок з веб-сайтів не доводять його причетності до розповсюдження інформації про позивача. Крім того, телеканал «Прямий» у частині, яка стосується відео №1 вказує, що не є власником сайту youtube, а тому не може нести відповідальність за публікування на ньому інформації. [PERSON] вважає, що зміст відео №1 не можна підтвердити, оскільки таке відео відсутнє на відповідних Інтернет-ресурсах. Так, суд встановив, що на час розгляду справи відео-програвач з інтерв`ю [PERSON] для телеканалу «Прямий» відсутній на сторінці за посиланням: [INFO] ) за посиланням [INFO] відео також відсутнє («Відео недоступне. Це відео приватне»). Натомість позивач вказує, що відео [ADDRESS] зі спірною недостовірною інформацією зафіксовані Центром компетенції адресного простору мережі Інтернет станом на 26 березня 2021 року, на підтвердження чого надано відповідні звіти, зокрема Звіт від 07 квітня 2021 року № 141/2021-ЗВ, до якого додано диск з відео №1. Суд дослідив указаний диск з відео №1 і становив, що на ньому дійсно міститься інтерв`ю [PERSON] для телеканалу «Прямий» і зміст цього інтерв`ю містить ті висловлювання, які цитує позивач. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 дійшла висновку, що відеофайли, які отримані позивачем шляхом їх копіювання з мережі Інтернет та які містять відеозапис усієї передачі, можуть бути належними та допустимими доказами поширення спірної інформації у справі у разі, якщо відповідач не спростує факту поширення ним цієї інформації, зокрема не доведе того, що спірний відеозапис передачі не транслювався ним у телевізійному етері, зміст наданого позивачем суду відеозапису не відповідає змісту запису передачі, що транслювалася відповідачем у телеетері, наданий позивачем запис є сфальшованим тощо. Також Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі №761/39429/14 зробив такий висновок: «Отже, позивач має право надати або відеозапис, отриманий у порядку статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», або відеозапис з електронного інтернет-джерела (електронної платформи), на якому (якій) розміщено відеоролик. Якщо особа не має такого запису й надає копію, отриману з інших джерел, суд може витребувати відеозапис за наявності сумніву у відповідності поданого відеозапису оригіналу. Якщо відеозапис не зберігся взагалі, то сторони мають право доводити факти порушеного права у справі будь-якими доказами. У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що архівна копія запису відеосюжету не збереглась, а відповідач не надав доказів про те, що наданий позивачем запис є сфальшованим або про те, що цю телепередачу було записано, але не випущено у ефір. Установивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт поширення відповідачем спірної інформації». Так, відповідачі не довели того факту, що наданий позивачем диск із відеозаписом №1 є сфальшованим чи не випущеним в етер. Натомість документи дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», надані позивачем, підтверджують факт виходу в етер відео №1, зміст якого відповідає тому, що цитує позивач. Цей диск і достовірність наявних на ньому даних не викликає у суду жодних сумнівів як окремо, так і в сукупності з іншими доказами. Крім того, у справі достатньо доказів на підтвердження того, що веб-сайт з доменним ім`ям «prm.ua» належить телеканалу «Прямий». Так само youtube-канал [INFO] також належав відповідачеві-2 на час розміщення на ньому відео [ADDRESS] (на підставі документів дочірнього підприємства « [INFO] » консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», зокрема довідки від 09 квітня 2021 року №128/2021-Д). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що обставини про поширення телеканалом «Прямий» відео №1 є доведеними, його зміст встановлений, а висловлювання [PERSON] відповідають тим, які процитував позивач. Щодо поширення відео [ADDRESS] , то ця обставина також є доведеною, оскільки суд пересвідчився в існуванні такого відео в Інтернеті за посиланням: [INFO] та дослідив зміст цього відео і воно також містить висловлювання, які цитує позивач. Окрім іншого, суд відхиляє доводи відповідача-2 про те, що він не може нести відповідальності за інформацію, яка розміщується на веб-сайті youtube.com, оскільки не є власником останнього, з огляду на таке. Як роз`яснено у пункті 12 Постанови Пленуму ВС України №1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Так, дійсно власником веб-сайту youtube.com є Google LLC (за даними довідки від 09 квітня 2021 року №128/2021-Д). Проте youtube - це веб-сайт відеохостингу, який надає технічні можливості своїм користувачам, зареєструвавши відповідні облікові записи, створювати і вести власні канали, які ці користувачі наповнюють інформацією від власного імені. При цьому, згідно Умов користування сервісами youtube, розміщених за посиланням [INFO] &template=terms: за контент несе відповідальність особа чи організація, яка завантажила його; у межах, установлених чинним законодавством, youtube і Партнери не несуть відповідальність за: контент, надісланий будь-яким користувачем, а також наклепницьку, образливу чи протизаконну поведінку будь-якого користувача. Свій відео-канал на youtube створив і телеканал « Прямий »: [INFO] , на якому було розміщене відео №1, а отже саме відповідач-2 має нести відповідальність за розміщений на цьому каналі контент. До того ж вказаний телеканал не висловив заперечень щодо того, що [INFO] вівся відповідачем-2. Поширена інформація дійсно стосується позивача, оскільки як у статті, що розміщена за посиланням: [INFO] так і у відео [ADDRESS] і №2 чітко зазначаються ім`я [PERSON] , згадується факт його роботи в Енергоатомі. До того ж ця обставина визнається учасниками справи. Щодо достовірності/недостовірності поширеної інформації Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ») свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, пункт 46). Проте у справі Jerusalem v. Austria ЄСПЛ також зазначив, навіть якщо твердження є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатня фактична основа для оскаржуваного твердження, оскільки навіть оціночне судження без будь-якої фактичної основи на його підтримку може бути надмірним (пункт 43). Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У справі було проведено лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу. Так, згідно висновку експерта від 14 лютого 2022 року №244Е наступні фрази експерт вважає фактичними твердженнями (проводилася оцінка на предмет встановлення характеру висловлювань [PERSON] з метою встановлення чи є вони оціночними судженнями чи фактичними твердженнями): Відео №1: «… Именно [PERSON] его туда поставил чтобы он был на фильтре внутреннего какого-то деребана…»; «…По инициативе вот этого господина [PERSON] за последнее время подписан контракт на четыреста двадцать миллионов гривен…»; «… И непосредственно господин [PERSON] был инициатором этих всех решений…»; Відео №2: «Призначили на посаду директора фізичного захисту та спеціальної безпеки «Енергоатому», щоб контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії…». Крім того, ці висловлювання експерт визнала такими, що мають негативний характер і є образливими. Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд не вбачає підстав для відхилення висновку експерта. Водночас, діючи згідно вимог статті 110 ЦПК України, суд оцінює цей висновок разом з іншими доказами. Суд погоджується з висновком експерта про фактичний характер тверджень у тій частині, яка стосується висловлювань [PERSON] : «… Именно [PERSON] его туда поставил чтобы он был на фильтре внутреннего какого-то деребана…»; «… [PERSON] завів в «Енергоатом» свою людину - пана [PERSON] … призначили на посаду директора фізичного захисту та спеціальної безпеки «Енергоатому». Так, окрім того, що експерт вважає ці висловлювання фактичними твердженнями, вказані висловлювання: а) можуть бути перевірені на їх правдивість, а отже можуть бути спростовані; б) підпадають під ознаки кримінально-караного діяння. Позивач на підтвердження своїх доводів про фактичний характер зазначених вище висловлювань подав такі докази: наказ «Про прийняття [PERSON] С.» від 19 серпня 2020 року №899-к, наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» від 10 листопада 2020 року №1251-к «Про переведення [PERSON] », Правила внутрішнього трудового розпорядку Дирекції ДП НАЕК «Енергоатом», Статут ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Згідно наказу «Про прийняття [PERSON] » від 19 серпня 2020 року №899-к [PERSON] прийнято на роботу з 20 серпня 2020 року на посаду помічника Служби президента на підставі його заяви. Наказ підписано тимчасово виконуючим обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Петром Котіним. У подальшому наказом тимчасово виконуючого обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» [PERSON] від 10 листопада 2020 року №1251-к «Про переведення [PERSON] » [PERSON] переведено з 11 листопада 2020 року на посаду директора з фізичного захисту та спеціальної безпеки. Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті за посиланням: [INFO] , до керівництва Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» відноситься і посада Директор з фізичного захисту та спеціальної безпеки. З аналізу пунктів 2.1, 2.1.1, 2.1.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку Дирекції ДП НАЕК «Енергоатом», затверджених протоколом №1 від 19 серпня 2003 року, вбачається, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу з президентом ДП «НАЕК «Енергоатом» відповідно до Кодексу законів про працю України. Прийняття на роботу в Дирекцію ДП «НАЕК «Енергоатом» здійснюється на підставі заяви. При прийнятті на роботу працівник зобов`язаний подати: трудову книжку, оформлену у встановленому порядку; особовий листок з обліку кадрів; автобіографію; фотокартки (2 піт. розміром 4x6); диплом або інший документ про освіту чи професійну підготовку; довідку про присвоєння ідентифікаційного номера; паспорт; військовий квиток; медичну довідку про стан здоров`я. Укладення трудового договору оформляється наказом президента ДП «НАЕК «Енергоатом» про прийняття працівника на роботу, який оголошується йому під підпис. Згідно Статуту ДП НАЕК «Енергоатом» останнє засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля України. З аналізу перелічених документів випливає, що [PERSON] призначений на посаду Директора з фізичного захисту та спеціальної безпеки, що відноситься до Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» на підставі наказу виконуючого обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» [PERSON] . При цьому, позивач правильно зазначив, що ДП «НАЕК «Енергоатом» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства енергетики та захисту довкілля України, а не Офісу Президента, а отже у [PERSON] відсутні будь-які повноваження вирішувати питання щодо прийняття позивача на займану посаду у ДП «НАЕК «Енергоатом». Крім того, суд погоджується з доводами позивача про те, що не можна ототожнювати певні особисті стосунки, які могли виникнути між двома особами у зв`язку із попередньою роботою в одному і тому ж місці із фактично займаними посадами (як от факт попередньої роботи [PERSON] і [PERSON] в одному і тому ж товаристві). Окрім іншого, суд зазначає, що фраза «… [PERSON] завів в «Енергоатом» свою людину - пана [PERSON] (не визнана експертом фактичним твердженням) є факультативною до фактуальної інформації та із загального контексту сприймається слухачем аналогічно фразі « Именно [PERSON] его туда поставил». Тобто обидві фрази, на переконання суду, несуть для звичайного слухача однакове смислове навантаження, а достовірність фактів щодо способу зайняття позивачем посади була перевірена і спростована відповідними доказами. З викладеного висновується, що обставини щодо призначення [PERSON] на посаду директора з фізичного захисту та спеціальної безпеки ДП «НАЕК «Енергоатом» можуть бути і були перевірені на їх правдивість на підставі проаналізованих судом доказів. Отже, висловлювання [PERSON] «… Именно [PERSON] его туда поставил чтобы он был на фильтре внутреннего какого-то деребана…»; «… [PERSON] завів в «Енергоатом» свою людину - пана [PERSON] … призначили на посаду директора фізичного захисту та спеціальної безпеки «Енергоатому» є неправдивими. Також суд погоджується з висновком експерта про фактичний характер тверджень у тій частині, яка стосується наступних висловлювань [PERSON] : «…По инициативе вот этого господина [PERSON] за последнее время подписан контракт на четыреста двадцать миллионов гривен…»; «… И непосредственно господин [PERSON] был инициатором этих всех решений…»; «… Именно [PERSON] его туда поставил чтобы он был на фильтре внутреннего какого-то деребана…». Так, у цих висловлюваннях [PERSON] звинувачує [PERSON] в: ініціюванні заключення договору на чотириста двадцять мільйонів гривень по статті секретних видатків, що, як стверджує відповідач-1, призвело до збитків для ДП «НАЕК «Енергоатом» у розмірі 2,4 мільярди гривень. Разом з тим, позивач вказує, що мова йде про Договір №30-146-08-20-00167 від 09 грудня 2020 року, укладений між Замовником - ДП «НАЕК «Енергоатом», в особі генерального директора відокремленого підрозділу «Атопроектінжиніринг» [PERSON] , та Підрядником - ТОВ «БК КБР» в особі директора Нестерука Дмитра Олеговича. За у мовами даного Договору Підрядник власними та залученими силами за завданням Замовника з дотриманням будівельних норм та правил, що діють в Україні, зі свого матеріалу та/або обладнання і матеріалу Замовника, зобов`язаний виконати: «Постачання, монтаж та пусконалагоджувальні роботи системи фізичного захисту, системи зв`язку, автоматизованої системи контролю та керування по проекту «Будівництво Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива (ЦСВЯП) реакторів ВВЕР АЕС України» (надалі - Роботи) (пункт 1.1. Договору). Ціна цього Договору у відповідності з протоколом погодження договірної ціни є твердою та складає 351 501 034,94 грн, ПДВ - 70 300 206,99 грн, а всього з ПДВ - 421 801 241, 93 грн (пункт 2. Договору). Згідно посадової інструкції директора з фізичного захисту та спеціальної безпеки до обов`язків директора з фізичного захисту та спеціальної безпеки не входить ініціювання та/або укладання будь-яких договорів, їх контроль, супроводження тощо. Крім того, із указаного Договору вбачається, що його укладено відокремленим підрозділом «Атопроектінжиніринг» ДП «НАЕК «Енергоатом», тоді як [PERSON] прийнято на посаду безпосередньо в Дирекцію ДП «НАЕК «Енергоатом». Також згідно із маршрутним аркушем до проекту договору між відокремленим підрозділом «Атопроектінжиніринг» ДП «НАЕК «Енергоатом» та ТОВ «БК КБР» «Постачання, монтаж та пусконалагоджувальні роботи системи фізичного захисту, системи зв`язку, автоматизованої системи контролю та керування по проекту «Будівництво Централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива (ЦСВЯП) реакторів ВВЕР АЕС України» його погоджено керівниками ряду структурних підрозділів, однак погодження директором фізичного захисту та спеціальної безпеки, тобто позивачем, вказаного договору згідно із цим маршрутним аркушем, не передбачено. Викладеним підтверджується обґрунтованість доводів позивача про те, що висловлювання [PERSON]: «…По инициативе вот этого господина [PERSON] за последнее время подписан контракт на четыреста двадцать миллионов гривен…»; «… И непосредственно господин [PERSON] был инициатором этих всех решений…»; «… Именно [PERSON] его туда поставил чтобы он был на фильтре внутреннего какого-то деребана…». є недостовірною інформацією, що підтверджується поданими позивачем доказами. Водночас суд відхиляє доводи відповідачів про те, що ці висловлювання мають характер оціночних суджень. Так, окрім того, що семантика вказаних фраз свідчить про фактичний характер указаних тверджень, то ці твердження не обмежуються абстрактними звинуваченнями, а містять чіткі фактичні дані щодо обставин начебто вчиненого позивачем злочину, адже відповідач-1 вказує на конкретний договір, який був укладений, на його думку, суму договору і суму нанесених державі збитків в особливо великих розмірах. Такі твердження виключають можливість віднесення їх до оціночних суджень. До того ж відповідні дії позивача відповідають ознакам злочину, передбаченого статтею 191 Кримінального кодексу України «Привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем». Так, відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і ЄСПЛ, який у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд. ЄСПЛ констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справі «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року; рішення у справі «Нештяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (рішення у справі «Ісмаїлов та інші проти Росії» від 24 квітня 2008 року). Враховуючи системний аналіз норм чинного законодавства та принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини, необхідно дійти висновку про відсутність правових підстав стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому процесуальному статусі, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Іншими словами посилання на конкретну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. Отже, висловлювання саме щодо дій особи, які підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, виключає віднесення такого висловлювання до оціночних суджень чи критичних зауважень. Застосована правова позиція випливає зі сталої практики Верховного Суду, яку він неодноразово висловлював у своїх постановах, наприклад: від 23 грудня 2020 року у справі №484/2781/19-ц., від 21 січня 2021 року у справі №914/371/19, від 23 грудня 2020 року у справі №484/2781/19-ц, від 05 червня 2019 року у справі №727/8388/17, від 21 серпня 2019 року у справі №331/3723/18, 18 березня 2021 року у справі №161/4098/18, від 01 березня 2021 року у справі №577/4402/19-ц, 13 жовтня 2021 року у справі №923/1379/20. Разом з тим, на переконання суду, наступне висловлювання [PERSON] : «…щоб контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії…» має характер оціночних суджень, з огляду на наступне. Експерт у висновку від 14 лютого 2022 року №244Е встановив, що слова деребан», «распилить», «осядут в карманах» виражаються почуття/емоції в оцінці явищ, подій та людей. Дослідивши застосування цих слів у контексті всіх висловлювань [PERSON], експерт дішов висноку, що ці слова застосовані фразах, які є фактичними твердженнями. Проте суд не погоджується з таким висновком, з огляду на таке. Так, щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року). Тобто, на переконання суду, має значення не лише семантика окремих слів чи слова, але і експліцитний смисл фрази у контексті всього сюжету. Загальний тон висловлювань відповідача-1 спрямований на висвітлення ряду незаконних дій різних осіб, на підтвердження чого [PERSON] у відео №2 демонструє витяги з ЄРДР з фабулами справ щодо звинуваченням посадових осіб ДП «НАЕК «Енергоатом» у злочинах, передбачених частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України. Проте посилання на відповідні фабули справ, які розслідуються в межах кримінальних проваджень стосуються, як вказує відповідач-1: керівника Енергоатому і Віце-президента «Хартмута». Натомість позивача у відео №2, серед фраз, які він просить визнати недостовірною інформацією, стосується лише фраза (серед тих, які є в переліку позовних вимог) «Призначили на посаду директора фізичного захисту та спеціальної безпеки «Енергоатому», щоб контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії…». З огляду на загальний тон висловлювань у відео №2, [PERSON] у ньому не пов`язував позивача з конкретними діяннями чи фактами, які випливають зі змісту слів «контролювати кожен пук» і «деребанити», а пов`язував саме пана Хартмута і керівника ДП «НПЕК «Енергоатом» з цими словами. Щодо позивача у відео №2 немає чіткого і детального опису протиправних дій саме [PERSON] , як це було зроблено у відео №1 і відповідній статті-коментарі. Водночас слід зазначити, що відео №1 і відео №2 мають досліджуватися окремо у контексті загального тону висловлювань, адже підписники youtube каналу [PERSON] не обов`язково будуть глядачами телеканалу «Прямий» чи читачами офіційного веб-сайту відповідача-2. Окрім іншого, суд зазначає, що вислів «… Некий [PERSON] господин, который возглавляет внутреннюю безопасность «Энэргоатома» містить достовірну інформацію, що підтвердив сам позивач, надавши відповідні документи щодо зайняття позивачем посади директора з фізичного захисту та спеціальної безпеки ДП «НАЕК «Енергоатом». Ця інформація, що міститься у відповідній фразі, не є негативною чи образливою і в контексті відео №1 і статті має характер констатації факту без емоційного навантаження, тому підстави для визнання її недостовірною і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію відсутні. Стосовно доводів [PERSON] про наявність підстав для закриття провадження у справі з огляду на правові висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17. У цій справі Велика Палата Верховного Суду вирішила таку проблему: чи можна за правилами цивільного судочинства визнавати недостовірними відомості, зафіксовані у документах, які бути джерелами доказів у кримінальному провадженні? Таким документом (доказом) у вказаній справі була довідка. Тобто у вказаній справі відносини виникли з приводу збирання й оцінки на предмет належності та допустимості доказу, отриманого у кримінальному провадженні. Натомість у справі, що розглядається, недостовірна інформація була поширена у ЗМІ, а не в документі, що є частиною кримінального провадження. Відтак постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 не підлягає застосуванню у справі, що розглядається. Стосовно посилань відповідачів на судову практику Верховного Суду, яку вони вважають релевантною Велика Палата Верховного Суду розглядає під судовими рішеннями в подібних правовідносинах такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від: 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц; 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Так, [PERSON] вказує на те, що суд повинен застосувати правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2020 року у справі № 757/23148/18-ц. Однак, вказана постанова прийнята у правовідносинах, які не є подібними, оскільки предметом спору у справі №757/23148/18-ц були коментарі Генерального прокурора України щодо причетності особи до вчинення вбивства, висловлені на брифінгу. У вказаній справі здійснювалося кримінальне провадження і прокурор коментував його хід. Інформація, поширена на вказаному брифінгу, стосувалася досудового розслідування у кримінальному провадженні, в якому перевірялася причетність особи позивача до вчинення кримінального правопорушення. Так, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Allenet de Ribemont v. Frence від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). З цих підстав суд відхиляє посилання [PERSON] на постанову Верховного Суду від 14 серпня 2020 року у справі № 757/23148/18-ц, в якій Генеральний прокурор України надав оцінку певним діям особи, адже саме прокурорсько-слідчі органи уповноважені державою здійснювати розслідування, а отже й коментувати їх хід у межах, які не спричиняють шкоди самому розслідуванню і не констатують винуватості відповідної особи. У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №757/22307/17-ц оскаржувані висловлювання були коментарем на відеосюжет, підготовлений журналістами ГО «Громадське телебачення» і не були твердженням, висловленим особисто відповідачем про факт. Тобто фактичні обставини у справі №757/22307/17-ц і справі, що розглядається, різні, оскільки в останній [PERSON] є першоджерелом поширеної інформації. Так само постанова Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц прийнята у правовідносинах, що не є подібні, оскільки у вказаній справі поширена інформація стосувалася свободи політичних дебатів, тоді як [PERSON] не є політичним діячем і участі у політичних дебатах не брав. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 490/3098/17 суди встановили відсутність у висловлюваннях відповідача фактичних даних, які можна було б перевірити на їх правдивість, тоді як у справі, що розглядається висловлювання [PERSON] можуть бути і були перевірені на їх правдивість на підставі поданих позивачем доказів. У справі №757/108/19 Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду, оскільки було встановлено, що відповідачі не були авторами оспорюваної інформації та здійснили відтворення інформації з фільму-розслідування естонського журналіста та повідомлень інших фізичних осіб з посиланням на джерело походження інформації. Натомість у справі, що розглядається, [PERSON] є автором і першоджерелом інформації. Інші постанови Верховного Суду, на які посилаються відповідачі, також не можна вважати такими, що прийняті у подібних правовідносинах, зокрема у зв`язку з тим, що висловлювання [PERSON] можуть бути перевірені на їх правдивість, що було зроблено в ході розгляду цієї справи на підставі відповідних документів. Відтак ті постанови Верховного Суду, в яких зроблено висновок, що оскаржувані висловлювання мали характер оціночних суджень, випливають з інших фактичних обставин та доказової бази. Щодо порушення особистих немайнових прав позивача Чинне законодавство не містить визначення понять гідності та честі, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. В академічному тлумачному словнику української мови (http://sum.in.ua/) містяться такі визначення понять «честь» та «гідність». Так, честь - це: сукупність вищих моральних принципів, якими людина керується у своїй громадській і особистій поведінці; громадська, станова, професійна і т. ін. гідність людини; добра, не заплямована репутація, авторитет людини, її чесне ім`я. Гідність - сукупність рис, що характеризують позитивні моральні якості, усвідомлення людиною своєї громадської ваги, громадського обов`язку. Ділова репутація згідно статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - це відомості, зібрані Національним банком України, про відповідність діяльності юридичної або фізичної особи, у тому числі керівників юридичної особи та власників істотної участі у такій юридичній особі, вимогам закону, діловій практиці та професійній етиці, а також відомості про порядність, професійні та управлінські здібності фізичної особи. Позивач вказує, що [PERSON] , займає керівну посаду у державному підприємстві, яке є оператором чотирьох діючих атомних електростанцій України та яке забезпечує близько 55% потреби України в електроенергії, в осінньо-зимові періоди цей показник сягає 70%. Це означає, що увага до позивача, як особи яка входить до складу керівників такого підприємства, є підвищеною з боку суспільства. Однак, працюючи на попередньо займаних посадах в органах внутрішніх справ та адвокатурі, позивач напрацював високі оцінки серед керівників і колег, здобув авторитет і заслужив повагу у суспільстві, тобто здобув собі певну позитивну ділову репутацію та честь. Відповідачі розповсюджуючи недостовірну інформацію про позивача фактів, які не є дійсністю та не відповідають його посадовим обов`язкам, принизили його в очах суспільства, що приводить до зміни ставлення до нього з боку деяких громадян України в різко негативний бік. Як убачається зі сторінки [PERSON] , розміщене на youtube-каналі відео №2 за посиланням: [INFO] наразі переглянуло понад дев`ять тисяч осіб, відео №2 згідно даних відповідного скріншоту станом на 26 березня 2021 року переглянули понад вісім тисяч осіб. Причетність публічної особи, якій довірено участь у керівництві великою державною монополією у сфері ядерної енергетики, до злочинів про розтрату державних коштів у особливо великих розмірах, безсумнівно свідчить про вплив на честь і гідність такої особи. Адже в правовій державі злочинна діяльність засуджується суспільством як щодо публічної, так і щодо непублічної особи. Не дивлячись на те, що межі допустимої критики у публічної особи, якою дійсно є позивач, значно ширші, все ж будь-яка інформація про причетність такої особи до злочинної діяльності повинна ґрунтуватися на підтверджених фактичних даних. У даному випадку, на переконання суду, такими фактичним даними має бути щонайменше статус підозрюваного у кримінальному провадженні. Проте ця вимога щодо позивача не виконується, а тому поширення у засобах масової інформації недостовірних даних про злочинну діяльність публічної особи, яка сприймається великою кількість слухачів як дійсність, не може бути визнана оціночним судженням і порушує права позивача на повагу до його честі та гідності. Крім того, оскільки висловлювання характеризують [PERSON] з негативної сторони і свідчать про його низькі моральні принципи у професійній поведінці, це заплямовує і ділову репутацію позивача. Щодо доводів телеканалу «Прямий» про наявність підстав для звільнення від відповідальності на підставі пунктів «б», «в» частини першої статті 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» Згідно пункту 22 Постанови Пленуму ВС №1 22 наведені у статті 42 Закону про пресу підстави звільнення від відповідальності за публікацію недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права або являє собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації та правами журналіста, є вичерпними, а тому розширеному тлумаченню чи вільному редагуванню не підлягають. При цьому в зазначених випадках засоби масової інформації звільняються лише від обов`язку щодо відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов`язок опублікувати спростування. Положення статті 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» аналогічні приписам статті 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення». Отже, телеканал «Прямий» на підставі статті 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» може бути звільнений від відповідальності лише щодо відшкодування збитків та моральної шкода. Проте позивач не заявляв таких вимог до відповідача-2, а тому й підстави для застосування цієї статті у спірних правовідносинах відсутні. Стосовно способу захисту порушених прав позивача Аргументи відповідачів про те, що позовні вимоги «вирвані» з контексту не заслуговують на увагу, так як звертаючись до суду, позивач самостійно визначає спосіб захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який він просить суд визначити в рішенні, а суд згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України розглядає справи в межах заявлених позовних вимог. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 161/4098/18. До того ж обраний позивачем спосіб захисту шляхом, зокрема, розміщення повного тексту рішення у цій справі нівелює вказані доводи відповідачів щодо «вирваних» з контексту фраз. Разом з тим, оскільки суд встановив, що висловлювання з відео №2 «щоб контролювати кожен пук та деребанити секретні статті бюджету державної монополії…» має характер оціночних суджень, то воно має бути виключене із тексту заяви, оголошення якої позивач обрав як спосіб захисту порушеного права. Так само немає підстав для спростування інформації «… Некий [PERSON] господин, который возглавляет внутреннюю безопасность «Энэргоатома», оскільки вона є достовірною і не порушує прав позивача. Згідно пункту 3 Постанови Пленуму ВС України №1 вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу (2782-12) та положень іншого відповідного законодавства може зобов`язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. При спростуванні відомостей по радіо чи телебаченню суд може вказати органу масової інформації, щоб резолютивна частина судового рішення була зачитана диктором у тій самій передачі або циклі передач і в той самий час - не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили. Редагування органом масової інформації тексту судового рішення або коментар до нього не допускаються. З викладеного випливає, що суд за необхідності може визначити такий спосіб захисту (як от текст спростування, але не тільки), який найбільше відповідає обставинам справи і суті порушеного права. Згідно статей 5, 16 ЦК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, закон визначає (стаття 277 ЦПК України), що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Оскільки особами, які поширили недостовірну інформацію щодо позивача є обоє відповідачів, то кожен з них повинен нести обов`язок щодо спростування відповідної інформації, що буде належним способом захисту порушеного права позивача. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, який однак є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 3 вересня 2018 року у справі № 683/1540/16-ц.а Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2021 року у справі № 757/9133/18-ц. Згідно пункту «і» частини першої статті 59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація зобов`язана розмістити спростування поширеної інформації, визнаної недостовірною, наклепницькою тощо. Враховуючи викладене, зокрема чітке визначення у статті 277 ЦК України суб`єктів, які несуть обов`язок із спростування недостовірної інформації, а також обов`язок відповідача-2, визначений пунктом «і» ч. 1 ст. 59 вказаного Закону, суд вважає за необхідне зобов`язати телеканал «Прямий» розмістити на своєму офіційному веб-сайті повний текст цього рішення. Щодо моральної шкоди Враховуючи встановлені обставини, а саме те, що відповідачами була поширена недостовірна інформація, що стосується позивача, у формі фактичних тверджень і ця інформація є негативною, образливою і такою, що порушує принцип презумпції невинуватості, формує образ позивача як злочинця за відсутності будь-яких кримінальних проваджень, у яких він би мав статус підозрюваного, то такою інформацією порушуються особисті немайнові права позивача. Зважаючи на розмір моральної шкоди в сумі однієї гривні, суд вважає в достатній мірі обґрунтованими та доведеними вимоги про її відшкодування. До того ж визначений позивачем розмір моральної шкоди відповідає принципам розумності й справедливості. Беручи до уваги усі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача у частині, що випливає з мотивів, викладених у цьому рішенні.

Outcome: approved