Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

24.11.2021 року [PERSON] звернувся до Барського районного суду Вінницької області з позовом до Держави України, в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади з вимогами стягнути за рахунок держави України шляхом списання коштів з Державного бюджету України в беспірному порядку, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму, на користь позивача у якості відшкодування моральної шкоди, завданої діями органу державної влади ГУ НП у Вінницькій області виходячи з наступного обсягу страждань: за зневагу до основного закону, порушення ст.ст. 19,43 КУ, якою гарантовано право на працю, отримання за неї винагороди 10\~000,00 грн., за незаконне звільнення, чим принижено честь, гідність та ділову репутацію 50\~000,00 грн., за несвоєчасне поновлення на службі 20\~000,00 грн., за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу 20\~000,00 грн., за погіршення здоров`я, що пов`язане з тривалим часом супротиву ГУНП за поновлення на службі 30\~000,00 грн., за психологічний тиск з боку ГУНП, що змусило написати рапорт на звільнення, і, як наслідок мати меншу вислугу років служби та отримати менший розмір пенсії 10\~000,00 грн., за неповагу до позивача, як учасника бойових дій, який виконав свій службовий і громадянський обов`язок, боронив цілісність та незалежність України 20\~000,00 грн., та всього 160\~000,00 грн. Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 29.11.2021 року цивільну справу передано за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області для розгляду справи по суті. В результаті автоматизованого розподілу, розгляд зазначеної справи призначено головуючому судді Бойко В.М. Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Спір належить до юрисдикції та підсудний Вінницькому міському суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2022 року позовну заяву прийтяно до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 09.02.2022 року на адресу суду від відповідача ГУНП у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначила, що відповідач ГУНП у Вінницькій області позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необгрунтованими з наступних підстав. Представник зазначила, що факт наявності відносно працівника поліції кримінального провадження та пред`явлення йому підозри за фактом отримання незаконної грошової винагороди, дискредитує авторитет поліції, а отже вчинені ним дії, що були підставою для розслідування кримінального провадження є дисциплінарним проступком. У подальшому вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 19.03.2019 року [PERSON] було визнано винним у своєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України і призначсно покарання. Таким чином, наявність вироку суду щодо позивача спростовує факт його незаконного звільнення. Крім того, моральною шкодою визначають страждання, заподіяні власлідок фізичного чи психологічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто, умовами настання моральної шкоди має бути фізичний або психологічний вплив на особу, які на сьогоднішній день є відсутніми і є недоведеними з боку позивача. ГУНП у Вінницькій області вживало всі необхідні заходи для встановлення істини у справі щодо причетності [PERSON] до вчинення даного злочину та встановлення його винуватості. З огляду на викладене, факт наявності у позивача моральної шкоди залишається недоведеним, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів. Крім того, представник позивача зазначила, що позивач звернулася до суду із даним позовом поза межами строку позовної давності. Оскільки, саме після прийняття Вінницьким апеляційним адміністративним судом Постанови від 27.06.2017 року, якою апеляційну скаргу [PERSON] будо задоволено та визнано протиправним та стасовано наказ ГУНП у Вінницькій області №38 о/с від 21.02.2017 року в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції [PERSON] та визнано протипротиправним та скасовано наказ ГУНП у Вінницькій області №38 о/с від 21.02.2017 року про звільнення [PERSON] зі служби в поліції, у позивача виникло право на звернення до суду із даним позовном. Таким чином, перебіг строку звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди обчислюється з 27.06.2017 року, а до суду позивач звернувся 24.11.2021 року, з пропуском строку звернення до суду. За таких обставин представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Крім того, подала до суду про залишення позову без розгляду, у зв`язку із пропуском строків позовної давності. У свою чергу, 14.02.2022 року на адресу суду від представника відповідача Державної казначейської служби України Мараховської В.Ф. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначила, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди. Також, зазначила, що залучення до участі у даній справі ДКС України не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКС України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Крім того, зазначила, що позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності та просила суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 24.05.2022 року в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] , про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача ДКС України Мараховська В.Ф. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, та просила суд відмовити у їхньому задоволенні. Представник відповідача ГУНП у Вінницькій області Господарець А.А. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов частково обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що відповідно до Витягу із наказу начальника ГУНП у Вінницькій області №38 о/с від 21.02.2017 року, підполковника поліції [PERSON] , заступника начальника слідчого відділення Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області , з 21.02.2017 року було звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію», сплативши компенсацію за 3 доби невикористаної відпустки за 2017 рік. Стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років складає 23 роки 06 місяців 20 днів; усього для призначення пенсії - 23 роки 06 місяців 20 днів. Підстава: Наказ ГУНП від 20.02.2017 року №233 (а.с.11). Постановою Верховного суду у складі голегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.10.2019 року, касаційну скаргу ГУНП у Вінницькій області залишено без задоволення. Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.06.2017 року в справі №802/411/17-а залишено без змін. Даною постановою встановлено, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що висновок службового розслідування містить лише опис учиненого позивачем корупційного діяння, що має ознаки кримінального правопорушення, а причини та умови вчинення дисциплінарного проступку та його об`єктивна сторона відповідачем не встановлені. Верховний Суд погодився із висновком апеляційної інстанції, що за умови встановлення ГУНП у Вінницькій області у висновку службового розслідування лише фактичних обставин кримінального правопорушення, які містяться у письмовому повідомленні про підозру, указані обставини є підставою для звільнення позивача лише за умови наявності вироку суду в межах розгляду кримінального провадження №12017020080000077. Листом №П-674/04/12-2019 від 05.12.2019 року ГУНП у Вінницькій області повідомило [PERSON] , що під час перевірки щодо неправомірних дій посадових осіб ГУНП у Вінницькій області установлено, що порушень законодаства посадовими особами ГУНП у Вінницькій області не виявлено (а.с.18). Постановою головного ДВ Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Сінгаєвсько. О.М. відкрито виконавче провадження №54332628 з приводу поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника слідчого відділення Барського відділення поліції Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області (а.с.19). [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується Посвідченням Серія [NUMBER] від 07.08.2015 року (а.с.10). На підтвердження нанесеної [PERSON] моральної шкоди, надано суду Виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , відповідно до якої якої йому рекомендовано уникати психологічних навантажень (а.с.12). Суд звертає увагу, що представником відповідача ГУНП у Вінницькій області данано суду Вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 19.03.2019 року з ЄДРСР, який не є ідентифікований по особам. В судовому засіданні було встановлено, що даним вироком [PERSON] визнанно винним у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України і призначено покарання 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити [PERSON] від відбування покарання, якщо протягом іспитового строку терміном 2 роки він не вчинить нового злочину (а.с.49-58). Представником відповідача ГУНП у Вінницькій області було подано до суду заяву про залишення позову без розгляду, у зв`язку з пропуском строку давності. Суд не погоджується з доводами представника враховуючи наступне. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до КЗпП України та глава ХІХ Прикінцеві положення вказаного Кодексу викладена у наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування цього Закону, тобто з 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. У подальшому постановами Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, про що свідчить\~постанова Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 229. Виходячи з вищевикладеного, і в разі поширення строків на виниклі правовідносини, підстави для застосування наслідків їх порушення відсутні. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не непорушено строків звернення до суду із даним позовом. Разом з тим, згідно зі ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1174 ЦК України,\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~ 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників,\~ а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 61 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12. На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахувує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 1 000 грн. за його незаконне звільнення та не призведе до «безпідставного» збагачення позивача. Крім того, позивачем поставлено перед судом ряд інших позовних вимог стосовно нанесення йому моральної шкоди, серед яких: відшкодування моральної шкоди за зневагу до основного закону, порушення ст.ст. 19,43 КУ, якою гарантовано право на працю, отримання за неї винагороди, за несвоєчасне поновлення на службі, за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, за погіршення здоров`я, що пов`язане з тривалим часом супротиву ГУНП за поновлення на службі, за психологічний тиск з боку ГУНП, що змусило написати рапорт на звільнення, і, як наслідок мати меншу вислугу років служби та отримати менший розмір пенсії, за неповагу до позивача, як учасника бойових дій, який виконав свій службовий і громадянський обов`яхок, боронив цілісність та незалежність України. Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як було встановлено судом, позивача було незаконно звільнено та його трудові права були поновлені за рішенням суду. Разом з тим, вирішуючи питання по суті заявлених інших позовних вимог, суд бере до уваги, що чинним законодавстом України, у межах ст. 237-1 КЗпП України, врегульований чіткий порядок та підстави відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода - це загальне поняття, яке полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У прохальній частині позовної заяви позивач просив суд стягнути на користь позивача 10\~000,00 грн. моральної шкоди за зневагу до основного закону, порушення ст. 19,43 КУ, якою гарантовано позивачу право на працю та отримання за неї винагороду. Ст. 19 КУ визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до Ст.43 КУ,\~держава створює\~умови для\~повного здійснення\~громадянами права\~на працю,\~гарантує рівні\~можливості у\~виборі професії\~та роду\~трудової діяльності,\~реалізовує програми\~професійно-технічного\~навчання,\~підготовки і\~перепідготовки кадрів\~відповідно до\~суспільних потреб. Використання\~примусової праці\~забороняється.\~Не вважається\~примусовою працею\~військова або\~альтернативна (невійськова)\~служба,\~а також\~робота чи\~служба,\~яка виконується\~особою за\~вироком чи\~іншим рішенням\~суду або\~відповідно до\~законів про\~воєнний і\~про надзвичайний\~стан. Кожен\~має право\~на належні,\~безпечні і\~здорові умови\~праці,\~на заробітну\~плату,\~не нижчу\~від визначеної\~законом. Використання\~праці жінок\~і неповнолітніх\~на небезпечних\~для їхнього\~здоров`я\~роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Позивачем не доведено належними та допустими доказами нанесення йому моральної шкоди за порушення відповідачами ст.19,43 Конституції України. Таким чином, у цій частині суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги. Крім того, позивач не обмежений правом на звернення до суду із окремим позовом про відшкодування моральної шкоди за порушення його конституційних прав у межах ст. 19,43 КУ. Крім того, самостійним фактом для відшкодування моральної шкоди позивач зазначив несвоєчасне поновлення його на роботі. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3). Однак, будь-яких доказів, які б встановлювали факт несвоєчасного поновлення на службі позивача, що позбавило його роботи, як єдиного засобу для існування суду не надано. За даних обставин, підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди за несвоєчасне поновлення на роботі відсутні та суд відмовляє у її задоволенні. Також, ще однією самостійною вимогою для відшкодування моральної шкоди позивачем визначена несвоєчасна виплата грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Позивач у позовній заяві зазначив, що в результаті несвоєчасної виплати грошового забезпечення він був позбавлений можливості забезпечити себе ліками, покращеним харчуванням, вчасно сплачувати комунальні послуги. Суд звертає увагу, що позивачем не доведено належними та допустими доказами, факту несвоєчасної виплати грошового забезпечення. За таких обставин, у зв`язку з недоведеністю, суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги. Крім того, позивач просив суд стягнути 30\~000,00 грн. та за погіршення здоров`я, що пов`язане з тривалим часпом супротиву ГУНП за поновлення його на службі. Суд звертає увагу, що погіршення стану здоров`я позивача не доведено у судовому засіданні. Надана суду виписка із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] не може слугувати єдиним доказом погіршення стану здоров`я. Крім того, причинно-наслідковий зв`язок між супротивом ГУНП у поновленні на роботі позивача та погіршення його стану здоров`я судом не встановлено. Також, судом не встановлено, психологічного тиску з боку ГУНП на позивача, що змусило його написати рапорт на звільнення, і як наслідок він має меншу вислугу років служби та отримує менший розмір пенсії. Дані твердження позивача є абстрактними та не підтвердженні належними доказами. За таких обставин дана позовна вимога також не підялягає до задоволення. Разом з тим, позивач просив суд стягнути 20\~000,00 грн. за неповагу до нього як до учасника бойових дій, який виконав свій службовий і громадянський обов`язок, боронив цілісність та незалежність України. Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Чинним спеціальним законодавством України визначено порядок захисту порушених прав та інтересів учасників бойових дій. Таким чином, за порушення прав позивача, як учасника бойових дій, позивач має право на звернення до суду із окремим позовом, не в межах розгляду даної справи. Підсумовуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що правових підстав для задоволення позовних вимог, а саме: відшкодування моральної шкоди: за зневагу до основного закону, порушення ст.ст. 19,43 КУ, якою гарантовано право на працю, отримання за неї винагороди, за несвоєчасне поновлення на службі, за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, за погіршення здоров`я, що пов`язане з тривалим часом супротиву ГУНП за поновлення на службі, за психологічний тиск з боку ГУНП, що змусило написати рапорт на звільнення, і, як наслідок мати меншу вислугу років служби та отримати менший розмір пенсії, за неповагу до позивача, як учасника бойових дій, який виконав свій службовий і громадянський обов`яхок, боронив цілісність та незалежність України, немає, та у зв`язку з недоведеністю, у їх задоволенні слід відмовити. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов частково обґрунтований, та підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню на користь позивача моральної шкоди за незаконне звільнення у розмірі 1\~000,00 грн. У задоволенні решті вимог слід відмовити у зв`язку з недоведеністю. Враховуючи викладене та

Outcome: partial