Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 20.07.2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис №75.Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився син [PERSON] , [INFO] народився син [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу, 13.08.2021 року придбали у власність автомобіль Volkswagen Passat, 2012 року випуску, чорного кольору, номерний знак [NUMBER] .14.01.2022 року придбали у власність автомобіль Volkswagen Passat 2008 року випуску, коричневого кольору, номерний знак [NUMBER] . Свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів на автомобілі знаходяться у власності відповідача. Згідно даних з офіційного сайту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щодо автомобіля Volkswagen Passat,2012 року випуску, середня ринкова вартість транспортного засобу становить 314 735, 36 гривень. Згідно даних з офіційного сайту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щодо автомобіля Volkswagen Passat, 2008 року випуску, середня ринкова вартість транспортного засобу становить 285593, 56 гривень. Майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. У зв`язку з чим позивач просить суд визнати об`єктами спільної сумісної власності автомобіль Volkswagen Passat 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] та Volkswagen Passat 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . В порядку поділу спільного майна подружжя автомобіль Volkswagen Passat 2012 року випуску [NUMBER] залишити у власності [PERSON] , [INFO] , стягнувши з відповідача на користь [PERSON] компенсацію за Ѕ частки вартості автомобіля: 157 367 гривень 88 копійок. В порядку поділу спільного майна подружжя автомобіль Volkswagen Passat 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , залишити у власності [PERSON] , стягнувши з відповідача на користь [PERSON] компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля 128 225 гривень 68 копійки. Стягнути судові витрати. Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 22.04.2022 року вирішено клопотання позивача про забезпечення позову. Ухвалою судді від 13.07.2022 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14.11.2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. 18.10.2022 року до суду надійшла заява від позивача про збільшення розміру позовних вимого в якій позивач просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності автомобіль LADA LAGUS2013 року випуску номерний знак [NUMBER] , який залишити у власності [PERSON] стягнувши з нього на користь [PERSON] компенсацію у розмірі Ѕ частки вартості автомобіля у розмірі 104 000.00 гривень. 16.08.2022 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що з позовними вимогами не погоджується оскільки загальна сума придбаних автомобілів марки Volkswagen Passat, 2008 та 2012 року випуску склала 69000,00 гривень, що підтверджується договорами купівлі-продажу. Доданий позивачем до позову розрахунок вартості автомобілів сформований на сайті Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства 17.04.2022 року, на іншу суму, вказує лише на середньо ринкову вартість транспортних засобів для цілей оподаткування транспортним податком. Цей розрахунок ніяким чином не впливає і не може впливати на договірну ціну про яку домовились продавець та покупець при укладенні вказаних договорів купівлі продажу транспортних засобів. Крім того 21.06.2021 року в день народження мати подарувала грошові коти у сумі 800000 (вісімдесят тисяч) гривень. За вказані кошти були придбані спірні легкові автомобілі. Таким чином спірні автомобілі не є сумісним майном подружжя. 19.10.2022 року на адресу Лохвицького районного суду Полтавської області надійшло заперечення від представника відповідача. Не погоджуючись в повному обсязі з позовними вимогами вказав, що заяву вважає не обґрунтованою вказаний в заяві автомобіль LADA LAGUS2013 року випуску номерний знак [NUMBER] був проданий в травні 2021 року, [PERSON] не заперечувала та була згідна із вчиненням продажу вказаного автомобіля. Кошти від продажу автомобіля забрала собі під час розірвання шлюбу. Враховуючи викладене просив суд відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Крім того зазначили, що договір-купівлі продажу транспортного засобу LADA LAGUS2013 року випуску номерний знак [NUMBER] датований 07 квітня 2022 року, тобто після подання позовної заяви про розлучення. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на обставини викладені в відзиві на позовну заяву. Свідок [PERSON] вказала, що подарувала сину на день народження 80 тисяч гривень на автомобіль, а тому ці кошти є особистими її сина, а не родини. Свідок [PERSON] вказав, що гроші на автомобіль дарувала мати [PERSON] , автомобіль LADA LAGUS2013 року випуску був проданий приблизно рік у власності [PERSON] не перебуває. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що 20 липня 2013 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] . Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 9). Шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач». З пояснень сторін та матеріалів справи судом встановлено, що під час шлюбу, подружжям було придбано автомобіль марки Volkswagen Passat 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] та Volkswagen Passat 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , LADA LAGUS2013 року випуску номерний знак [NUMBER] . Таким чином, автомобілі були спільною сумісною власністю сторін, оскільки його було придбано під час їхнього спільного проживання однією сім`єю за спільні кошти сім`ї. Згідно з відповіддю Головного сервісного центру МВС № 538/374/22/2118/22 від 18.08.2022 року автомобіль марки Volkswagen Passat 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] , [INFO] , автомобіль марки Volkswagen Passat 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] перереєстрований на іншу особу. Автомобіль LADA LAGUS2013 року випуску номерний знак [NUMBER] був проданий в 07 травня 2021 року, ця обставина підтверджується договором купівлі- продажу транспортного засобу. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що кошти від реалізації автомобілів були використані [PERSON] не в інтересах сім`ї, а тому підстав для задоволення позовної вимоги щодо стягнення на користь позивача грошової компенсації в сумі 157367 грн. 88 копійок. грн. вартості 1/2 проданого автомобіля марки Volkswagen Passat 2012 року випуску, реєстраційний номер № [NUMBER] , та грошової компенсації компенсації в сумі 104000.00 гривень вартості 1/2 проданого автомобіля марки LADA LAGUS2013 року випуску номерний знак [NUMBER] випуску, у суду не має. Крім того, матеріали справи взагалі не містять відомості проте, що позивач не давала згоду на продаж транспортних засобів. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Оскільки автомобіль марки та Volkswagen Passat 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . придбано сторонами під час перебування у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, суд приходить до висновку про задоволення цих позовних вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial