Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

15.06.2022 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 26.02.2007 у розмірі 31967,05 грн, яка станом на 12.05.2022 складається з 31\~113,60 грн. залишку заборгованості за процентами, 690,00 грн. заборгованості за комісією та 163,45 грн. нарахованої пені. Також просить вирішити питання судових витрат. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між банком та відповідачем як позичальником було укладено кредитний договір 26.02.2007 відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 11\~500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості. Банк виконав свої зобов`язання та надав кредит відповідачу, проте остання несвоєчасно сплатила кошти банку для погашення кредиту, відсотками за користування кредитом та іншими витратами відповідно до умов договору кредиту. Ухвалою суду від 06.07.2022 відкрито провадження у справ за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у справі. 07.09.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача у якому він повністю заперечив позовні вимоги позивача. Зокрема вказував, що він не укладав з банком кредитного договору, у відділенні банку не був, кредитні кошти не отримував, а хто від його імені взяв кредит йому невідомо. Вказує, що позивач не підтверджує належними доказами факт отримання кредиту відповідачем. Крім того посилається на пропуск позовної давності, так як з моменту припинення погашення кредиту до моменту звернення до суду пройшло 12 років. 03.10.2022 до суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, яка мотивована тим, що позовна заява подана через 12 років з моменту виникнення у позивача права на звернення до суду. 11.10.2022 до суду надійшла відповідь на відзив, де позивач вказує, що позичальник протягом дії кредитного договору здійснював погашення кредиту чого не спростував та не заявляє про призначення у справі почеркознавчої експертизи, не звертався про визнання кредитного договору недійсним, а тому його доводи у цій частині є безпідставні. Також зазначає, що відповідач не заявляв про втрату паспорта громадянина України, а вказані у кредитному договорі дані цілком відповідають дійсним даним паспорта відповідача. Щодо строку позовної давності, то позивач вважає, що відповідно до умов п. 5.1. договору, він діє до повного виконання зобов`язань сторонами, а тому строк позовної давності позивачем дотримано. Представник позивача АТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи провести без його участі, вказав, що позов підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання також не з`явились, однак через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог заперечив. З огляду на заявлені клопотання учасників справи про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе судовий розгляд даної справи здійснити на підставі наявних у суду матеріалів. Водночас у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 26.02.2007 [PERSON] підписав заяву про надання строкового кредиту у сумі 11\~500,00 грн. строком на 36 місяців та відсотковою ставкою 2 % в місяць для ремонту житла. 26.02.2007 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №LVKBSE00000246 відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу у строк з 26.02.2007 по 26.02.2010 включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 11\~500,00 грн. на ремонт житла. Плата за користування кредитом встановлена у розмірі 2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов даного кредитного договору, позичальник повинен щомісячно сплачувати банку кошти у сумі 625,69 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості за кредитом, відсотками, винагороді, комісії (а.с. 9-11). Як видно з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 26.02.2007, станом на 12.05.2022 у [PERSON] наявна заборгованість за процентами у розмірі 31\~113,60 грн., заборгованість по комісії 690,00 грн. та заборгованість по пені 175\~133,52 грн. з яких позивач визначає до стягнення лише 163,45 грн. (а.с. 4-8). Даний спір виник у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором кредиту. Вирішуючи даний спір суд виходив з наступних мотивів та положень закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. А відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач надав суду копію договору кредиту від 26.02.2007, який укладено між банком та [PERSON] , на якому наявний підпис [PERSON] , а тому такий договір укладений у формі, яка визначена законом. Будь-яких доказів того, що такий договір від імені [PERSON] підписано іншою особою, матеріали справи не містять, а відповідач не клопотав перед судом про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. З огляду на наведене, відповідач не довів перед судом обставину на яку він покликається, як на підставу своїх заперечень, а тому доводи у цій частині суд відхиляє. Водночас, як зазначено у ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З врахуванням того, кредитний договір від 26.02.2007 недійсним у встановленому законом порядку судом не визнавався, відповідач таких вимог не заявляв і у даній справі, визначені законом підстави для його нікчемності відсутні, а відповідач не довів перед судом відсутності його підписі на такому договорі, то такий кредитний договір суд бере до уваги та вважає, що він породжує для сторін права та обов`язки. Також, суд відхиляє покликання сторони відповідача на те, що кредитні кошти ним не отримано, оскільки як видно з виписки по кредитному рахунку відповідача [PERSON] 26.02.2007 у касі Кам`янка-Бузького відділення банку було видано [PERSON] кошти у сумі 11\~500,00 грн (а.с. 79 зворот). Крім того, суд погоджується з доводами позивача, що відповідач протягом тривалого часу здійснював погашення заборгованості за кредитом, що доводиться розрахунком заборгованості та випискою по рахунку [PERSON] (а.с.68-79). Вказана обставина ніяким чином не спростована стороною відповідача, а тому суд бере її до уваги та вважає, що відповідач отримував кредитні кошти, здійснював їх погашення протягом тривалого часу, а його заперечення у цій частині є неспроможні. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом суд виходив з того, що відповідно до умов кредитного договору кінцевим строком погашення кредиту є 26.02.2010 включно. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата\~Верховного Суду\~у п.\~54\~своєї постанови\~від 28.03.2018\~№ 444/9519/12 вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому, позивач має право на нарахування відсотків за договором від 26.02.2007 у межах строку дії договору кредиту, тобто до 26.02.2010 і суд вважає, що позивач безпідставно здійснює нарахування відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування. Позовної вимоги про стягнення з відповідача коштів право на нарахування яких передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач не заявляв, а тому суд, з врахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, такі вимоги не може вирішувати. Щодо заборгованості за відсотками, яка виникла до 26.02.2010, то суд відзначає таке. Як видно з наданого банком розрахунку заборгованості за кредитом, станом на момент закінчення дії кредитного договору у відповідача існувала заборгованість за відсотками по кредиту у розмірі 2\~280,29 грн., заборгованість за комісією у сумі 690,00 грн. та нарахована пеня, точний розмір якої станом на таку дату, розрахунок не містить. А як видно з матеріалів справи, представник позивача звернувся з вказаним позовом до суду 15.06.2022. 03.10.2022 через канцелярію суду представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав суду заяву про застосування строку давності. Вирішуючи заяву про застосування строку давності суд виходив з такого. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як видно із обставин справи останнім днем кредитування, тобто кінцевою датою повернення кредиту є 26.02.2010, а тому, перебіг позовної давності необхідно обчислювати саме з цієї дати. А враховуючи, що позивач звернувся до суду лише 15.06.2022, то визначений законом строк такого звернення, за захистом своїх прав пропустив. Поважності причин такого пропуску строку не навів та не клопотав про його поновлення, а тому заява представника позивача є обгрунтованою. Посилання представника позивача викладені у відповіді на відзив про те, що банк керувався п.5.1 спірного кредитного договору і спірний договорі діє до повного погашення заборгованості, суд не приймає до уваги, оскільки в даному пункті договору сторони не збільшували строк позовної давності, а лише визначали дію зобов`язання, що не є тотожними поняттями. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed