Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, Державний нотаріус Дніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Кобрусєва Любов Віталіївна про витребування майна із чужого незаконного володіння, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1702. 30 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0317) та земельної ділянки, площею 0,1929 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0318), які розташовані по [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1706. У зв`язку з тим, що на момент укладення вищезазначених правочинів позивач був малолітнім, від його імені відповідно до розпорядження № 2885-р голови Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської і області від 29 грудня 2011 року про надання згоди на дарування нерухомого майна діяв законний представник - опікун [PERSON] . Пунктом 17 договору дарування земельної ділянки від 30 грудня 2011 року встановлено, що право власності на відчужувані земельні ділянки у обдарованого виникає з моменту їх прийняття. Крім того, у пункті 18 договору дарування земельної ділянки зазначено, що цей договір складено і підписано у двох примірниках, один з яких (разом з документами, на підставі яких здійснювалось відчуження) зберігається у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрик Н.П., а інший, викладений на бланку нотаріальних документів, видається обдарованому. Пунктом 13 договору дарування житлового будинку від 30 грудня 2011 року встановлено, що право власності на відчужуваний житловий будинок у обдарованого виникає з моменту його прийняття. Крім того, у пункті 16 договору дарування житлового будинку зазначено, що цей договір складено і підписано у двох примірниках, один з яких (разом з документами, на підставі яких здійснювалось відчуження) зберігається у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрик Н.П., а другий, викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів, видається обдарованому. Отже, в нотаріальній конторі після укладення договору дарування земельної ділянки від 30 грудня 2011 року та договору дарування житлового будинку від 30 грудня 2011 року [PERSON] , який діяв від імені позивача, було передано оригінали вказаних договорів, тому позивач набув право власності на це майно з урахуванням вимог частин першої та четвертої статті 722 ЦК України. Крім того, позивач на момент укладення договорів дарування був зареєстрований та мешкав у буд. [ADDRESS] . Таким чином, з урахуванням вищевказаних вимог закону та положень договорів дарування, укладених між позивачем та [PERSON] , можна дійти висновку про те, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обдарованого в момент прийняття дарунку, під яким розумілося отримання оригіналів договорів дарування домоволодіння земельних ділянок. Вищезазначені договори дарування не були розірвані та не визнані недійсними у судовому порядку. Однак, державна реєстрація вищезазначених договорів проведена не була. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 12.06.2018 року. [PERSON] є сином і спадкоємцем першої черги померлої [PERSON] . У травні 2017 року відповідачу 1 повідомили, що власником домоволодіння [ADDRESS] є позивач. Однак, незважаючи на відомі йому обставини щодо існування договору дарування, відповідач 1 звернувся до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л.В. із відповідними заявами та 11 жовтня 2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 1-3033, свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 1-3 свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 1-3039. Вважає, що такими діями, а саме зверненням до нотаріальної контори із відповідними заявами, відповідач 1 явно зловживав своїм правом на спадкування, навмисно ввівши в оману нотаріуса шляхом не повідомлення про існування договорів дарування домоволодіння та земельних ділянок. Тим самим, не додержуючись моральних засад суспільства, відповідач порушив право власності позивача. 25 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] (відповідач 2) був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1374. 25 травня 2019 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0317), розташованої по [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1377. Також 25 травня 2019 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1929 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0318), розташованої по [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1380. Отже, на даний момент, згідно даних з Державного реєстру речових на нерухоме майно власником спірного майна є відповідач 2, що підтверджується інформаційною довідкою за № 179851259 від 05.09.2019 р. З 2018 року позивач тимчасово мешкає у м. Харкові у зв`язку з навчанням у вищому навчальному закладі. Нещодавно він дізнався, що будинок та земельні ділянки вибули з його володіння поза його волею, а новим власником є [PERSON] . З викладеного вище вбачається, що позивач не виявляв во відчуження належного йому на праві власності майна. Відповідач 1не мав законних підстав укладати договори купівлі-продажу спірного майна у зв`язку з тим, що отримання ним свідоцтва про право на спадщину, порушило право власності позивача, а отже, договори купівлі-продажу спірного майна є нікчемними. Просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 1-3033; свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 1-3036; свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 1-3039, видані [PERSON] державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Любов`ю Віталіївною 11 жовтня 2018 року. Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий земельної ділянки 1221481500:02:015:0317), земельну ділянку, площею 0,1929 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0318 житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0317), яка розташована по [ADDRESS] . Витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1929 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0318 розташована по [ADDRESS] . Витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Здійснити реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0317), земельну ділянку, площею 0,1929 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0318) та житловий будинок [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Будучи присутнім в одному із судових засідань, відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнавав. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона дружина старшого брата відповідача [PERSON] , усього у [PERSON] було троє дітей. Коли померла власнця будинку, бабуся позивача, а матір відповідача [PERSON] , діти зібрались і стало відомо, що вона подарила свій будинок і земельну ділянку під будинком [PERSON] , тому усі зрозуміли, що немає сенсу йти до нотаріуса. Бабуся дуже любила онука, опікувалась його вихованням і дала йому освіту. У усих дітей [PERSON] було де жити. Відповідачу було відомо, що [PERSON] подарувала свій будинок онуку. Про заповіт нікому з дітей не було нічого відомо, тай бабуся заповііла майно , мабуть те, що залишилося за мінусом хати. На час смерті, онук був неповнолітнім, а опікун мешкає зараз десь у Криму. Свідок [PERSON] пояснила. що вона плимінниця [PERSON] , вона давно знала, що [PERSON] подарувала будинок онуку, бо у дітей було де жити, а [PERSON] і так з нелегкою долею. [PERSON] знав про дарування але його вигнала дружина з хати, яку купила матір, і тому він мабуть так вчинив із своїм сином. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне. Згідно договору дарування житлового будинку від 30 грудня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1702, вбачається, що [PERSON] подарувала малолітньому [PERSON] , від імені якого виступав законний представник - опікун [PERSON] , житловий будинок [ADDRESS] . (а.с.18) Згідно договору дарування житлового будинку від 30 грудня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрик Н.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1706, вбачається, що [PERSON] подарувала малолітньому [PERSON] , від імені якого виступав законний представник - опікун [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0317 та земельну ділянку, площею 0,1929 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер земельної ділянки 1221481500:02:015:0318, які розташовані по [ADDRESS] . (а.с.19) Право власності за вказаними договорами дарування за позивачем зареєстровані не були. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , від 12 червня 2018 року (а.с.30). Після її смерті спадщину прийняв та отримав її син [PERSON] . 11 жовтня 2018 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , реєстровий номер 1-3033, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11 жовтня 2018 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , реєстровий номер 1-3036, на земельну ділянку площею 0,2500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221481500:02:015:0317, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 11 жовтня 2018 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , реєстровий номер 1-3039, на земельну ділянку площею 0,1929 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1221481500:02:015:0318, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 25 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, на підставі якого [PERSON] придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., реєстровий №1374. (а.с.220) Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №179851259 від 05.09.2019 р. [PERSON] також набув права власності на земельну ділянку площею 0,1929 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1221481500:02:015:0318, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., реєстровий №1380 та на земельну ділянку площею 0,2500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221481500:02:015:0317, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., реєстровий №1377. (а.с.35-42). Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав як власника майна у вигляді житлового будинку та земельних ділянок, оскільки вважає, що вказане майно вибуло із його законного володіння незаконно. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно - правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права Власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цього правила повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. (ст. 718 ЦК України). Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. ( ст. 722 ЦК України). Спірні правовідносини у справі виникли 30 грудня 2011 року (дата укладення договорів дарування). Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо: - в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 717), - за Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року. Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) не належали. Чинна станом на 30 грудня 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Таким чином, на дату укладення договору дарування житлового будинку та земельних ділянок дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна. Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності, що повністю узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року справа №334/3161/17. Застосовуючи вищенаведену правову позицію до розглядуваної справи суд зауважує, що оскільки позивач за договором дарування отримав у дар житловий будинок та земельні ділянки до 01 січня 2013 року, а відповідні правочини булу нотаріально посвідчені та зареєстровані, він став власником такого нерухомого майна, незважаючи на те, що не було здійснено в подальшому державну реєстрацію цього права у відповідних державних органах. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. [PERSON] обрав способом захисту своїх прав визнання свідоцтв про право на спадщину на спірний житловий будинок та земельні ділянки, видані приватним нотаріусом від 11 жовтня 2018 року, зареєстровані в реєстрі за № 1-3033, 1-3036, 1-3039, недійсними. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, спірне майно, яке належить позивачеві на праві приватної власності, відчужене особою, яка на момент відчуження 25 травня 2019 року не була та не могла бути його володільцем та власником, - [PERSON] , оскільки зазначене майно вже було відчужено позивачу за договором дарування в грудні 2011 року. Водночас задоволення цієї вимоги, заявленої позивачем, не приведе до поновлення майнових прав позивача. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежні способи захисту своїх порушених прав. Тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Отже, якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, і при цьому продавець не мав права його відчужувати, то покупець не набуває права власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Зокрема, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у випадках, встановлених статтею 388 ЦК України. У випадках, коли річ, що була предметом продажу, перебуваючи в чужому володінні, змінилася, була перероблена чи знищена, тобто не існує в натурі на момент подання позову, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 ЦК України. Такі ж способи захисту застосовуються й у випадку продажу речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Згідно із частиною другою статті 184 ЦК України річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що [PERSON] із власності якої витребовується житловий будинок та земельна ділянка, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, в якої він придбав цю ділянку про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Вказане повністю узгоджується із висновками викладеними у Постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року справа № 686/25728/19 Тому позовні вимоги про витребування спірного житлового будинку та земельних ділянок у [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельні ділянки та здійснення державної реєстрації права власності за позивачем, суд приходить до наступного. Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц (провадження № 61-12287св20) зазначив, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Натомість вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Тому у задоволенні даних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial