Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

В січні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Дерев`янко І.О. звернулася до суду із позовом до відповідачів Київської міської ради, Ічнянської міської об`єднаної територіальної громади, в якому просила: визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на ј частину квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на ј частину квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на ј частину квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло була зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належав [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] (мати [PERSON] ). [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Позивач вказує, що батьки чоловіка - [PERSON] та [PERSON] були на утриманні позивача, яка підтримувала їх за життя, та після їх смерті займалась похованням. Вона перебувала у шлюбі із [PERSON] із 06.06.1997 року, на момент смерті чоловіка шлюб не було розірвано, та інших спадкоємців, які б претендували на спадщину немає. Після смерті родичів залишилось нерухоме майно - зазначена квартира, в якій проживає позивач та сплачує за житлово-комунальні послуги. Позивач вказує, що проживає в квартирі більше 10 років, двічі робила ремонтні роботи в квартирі за вказаний період. З огляду на те, що позивач добросовісно володіла та продовжує відкрито володіти зазначеною квартирою, безперервно нею користується, а відтак наявні підстави для визнання за нею права власності на зазначену квартиру за набувальною власністю, в зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. від 02.02.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В березні 2021 року від представника відповідача Київської міської ради до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що не можна погодитись із тим, що позивач добросовісно та правомірно заволоділа майном, оскільки, позивачу було достеменно відомо, що спірна квартира належала на праві власності іншим особам, а саме: її чоловіку, тещі та свекру. Сукупність умов для визнання права власності на майно за набувальною давністю, в т.ч. і щодо добросовісного володіння позивачем цим майном, позивачем не доведена та спростовується наявними доказами, а відтак відсутні законні підстави для задоволення позову. В зв`язку із відрядженням судді Слободянюк А.В. до Дніпровського районного суду м. Києва, на підставі розпорядження керівника апарату суду № 182 від 23.02.2022 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Чередніченко Н.П. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.10.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи містить відзив на позов та заява про можливість розгляду справи без його участі. Представник відповідача Ічнянської міської об`єднаної територіальної громади в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи без його участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів 13 грудня 1994 року. Житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 липня 1977 року, виданого Ічнянською державною нотаріальною конторою 29.07.1977 року. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується записом акту про смерть від 18 жовтня 1995 року. Позивач [PERSON] із 06.06.1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу, виданим 06.06.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Старокиївського району м. Києва. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого 24.04.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого 09.11.2010 року відділом реєстрації смерті у м. Києві. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданого 29.06.2014 року відділом реєстрації смерті у м. Києві. 06.08.2014 року Другою київською державною нотаріальною конторою на підставі заяви [PERSON] була заведена спадкова справа № 551/2014 щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] . Листом від 06.08.2014 року позивача було повідомлено про необхідність, зокрема, надання оригіналів документів, які підтверджують місце відкриття спадщини, документів, які підтверджують фактичне прийняття спадщини, родинні стосунки з померлим та документів на майно, яке успадковується. 22.02.2014 року Другою київською державною нотаріальною конторою на підставі заяви [PERSON] була заведена спадкова справа № 126/2011 щодо майна [PERSON] , померлого [INFO] . 02.06.2011 року Другою київською державною нотаріальною конторою було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом щодо вкладу з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в Київській регіональній дирекції АТ «Райффайен Банк Аваль» у відділенні поштового зв`язку № 39 м. Києва на рахунку № [NUMBER] . Постановами від 12.10.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Т.А. було відмовлено позвиачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів 13 грудня 1994 року, що підтверджує право власності померлих на їх частки квартири, розташовані за адресою: [ADDRESS] , та відсутністю документів, що підтверджують факт проживання заявниці однією сім`єю із померлими не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. В листопаді 2018 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду із позовом до відповідача Київської міської ради про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В рамках розгляду зазначеного позову, Київською міської радою було подано зустрічний позов про визнання спадщини відумерлою Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.06.2019 року у справі № 752/22859/18, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.01.2020 року, було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Київської міської ради та Ічнянської міської ради про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Зустрічний позов Київської міської ради до [PERSON] , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання спадщини відумерлою, було задоволено. Визнано квартиру [ADDRESS] відумерлою спадщиною. Постановою Верховного Суду від 23.02.2022 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21.06.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15.01.2020 року було залишено без змін. Пред`явивши в січні 2021 року даний позов про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач вказувала, що після смерті родичів залишилось нерухоме майно, в т.ч. квартира, в якій позивач проживає вже більше 10 років, сплачує за житлово-комунальні послуги, робила ремонтні роботи, а відтак вона впродовж тривалого часу добросовісно володіла та продовжує відкрито володіти зазначеною квартирою, безперервно нею користується, а відтак наявні підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною власністю. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що стороною позивача не доведено сукупність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З огляду на дану норму закону для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Разом із цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року в справі № 465/6560/15-ц (провадження №61-23753св18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). В ході розгляду справи було встановлено, що позивач знала, що спірне нерухоме майно належало її родичам, які померли, та після смерті яких позивач зверталась до суду із позовними вимогами, в т.ч. і про визнання права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом, а відтак позивачем не доведено сукупність підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно, відповідно до статті 344 ЦК України. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною позивача не доведено підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed