Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

21.07.2022 позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому проживає. Відповідач являється позивачу племінником та був приписаний до даного будинку за проханням його рідного брата на деякий час. На даний час [PERSON] не проживає уже досить довгий час, а саме з моменту реєстрації з 1998 року, що підтверджується актом від 08.06.2022 із свідченнями сусідів та довідкою Турбівської сільської ради №431 від 08.06.2022. Добровільно виписатись відповідач категорично відмовляється, не проживає в даному будинку, витрат по утриманню житла не несе. Відповідно позивач, вважає за необхідне звернутися до суду з позовом до відповідача щодо визнання останнього таким, що втратив право користування нерухомим майном, що в подальшому надасть йому можливість отримати субсидію від держави чи продати даний будинок, а прописка відповідача перешкоджає у вказаному. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 05.08.2022 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Сторони не\~подали до\~ суду своїх\~ заперечень проти\~розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. 26.10.2016 на ім`я позивача державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НВА 660637, де визначено, що спадщина складається з житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS] , заресєтровано в реєстрі за №1226 (а.с. 6). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.10.2016 (а.с. 9-10) слідує, що право приватної власності на вказаний вище будинок зареєстровано за позивачем. Згідно акту від 08.06.2022 про реєстрацію та місце проживання [PERSON] у складі комісії та свідчень сусідів (а.с. 8) та довідки Турбівської селищної ради №431 від 08.06.2022 (а.с. 7) відповідач не проживає в даному будинку більше одного року. Відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2021-2025 роки (а.с. 11-12) слідує, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , разом з позивачем [PERSON] проживали [PERSON] , який вибув з 17.08.2005 та [PERSON] . З відповідей від органу місцевого самоврядування та відділу ДМС України у Вінницькій області, що надійшли на запит суду про персональні дані [PERSON] , [INFO] , вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 02.09.1998 року по даний час, але фактично за місцем реєстрації не проживав та не проживає. Разом з тим, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 05.08.2022 не навів аргументів та доказів на спростування доводів позивача. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ст. 150 ЖК України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наведене кореспондується із вимогами ст. 383 ЦК України. За змістом ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач приходиться позивачеві племінником та був приписаний до належного позивачу будинку за адресою: [ADDRESS] , який як власник цього майна надав право відповідачу користуватись ним. Разом з тим, позивач дійсно зареєстрований у вищевказаному житловому будинку, натомість відповідач попри своє зареєстроване місце проживання, фактично не проживає там та не проживав більше одного року. Відповідач на пропозицію суду не навів аргументів та доказів на спростування доводів позивача. Суд, оцінюючи надані позивачем докази вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Встановлені судом обставини підтверджують відсутність відповідача понад один рік без поважних причин за місцем зареєстрованого місця проживання, що є юридичним фактом та підставою для втрати права користування житлом. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду в ході судового розгляду не надано. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права особи на користування житловим приміщенням. Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, у зв`язку з чим позов слід задовольнити. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved