Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

27.07.2022 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Підставою для звернення з позовом стало те, що [PERSON] разом з приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А. ввели в оману [PERSON] та замість договору довічного утримання, який вона хотіла підписати, їй було надано на підпис остання сторінка договору купівлі-продажу. Відповідно до домовленості відповідачка мала доглядати позивачку по справі, що [PERSON] і робила до останнього часу, а саме сплачувала лікування, протезування, приносила їжу та ліки. Після зіпсування відносин та тривалих чвар позивачка звернулася до адвокатів та на консультації їй було роз`яснено, що був укладений саме договір купівлі-продажу квартири. У зв?язку з такими обставинами позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу та застосувати наслідки недійсності договору. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача теж подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги не визнав. Третя особи, будучи неодноразово повідомлений про дату та час судового засідання, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, показання свідків, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 16.12.2008 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за номером 4-4251, [PERSON] стала власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вона отримала відповідну квартиру у власність після смерті свого чоловіка [PERSON] . Іншими спадкоємцями по справі були [PERSON] та [PERSON] (діти спадкодавця). 20.03.2019 року [PERSON] склала заповіт щодо вищевказаної квартири на ім`я [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А. за № 589. Вищевказаний заповіт був зареєстрований в Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію за № 55549953. В квартирі за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано чотири особи: [PERSON] (позивачка по справі, яка, відповідно, проживала у квартирі), [PERSON] (син позивачки, не проживає в квартирі з 2011 року), [PERSON] (донька позивачки, прізвище змінила на « [PERSON] », проживала у квартирі), [PERSON] (онука позивачки, прізвище змінила на « [PERSON] » після укладення шлюбу, проживала у квартирі). Відповідні обставини підтверджуються Довідкою про склад сім`ї та реєстрацію за № 50 від 22.07.2019 року. 03 грудня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] (громадянином Панами) та залишилась проживати у квартирі. 10.01.2019 року [PERSON] надала нотаріальну згоду, що підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви від 10.01.2019 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 43 та посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М., на реєстрацію в спірній квартирі чоловіка [PERSON] . 17 березня 2018 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та виїхала з квартири. Вищевказані обставини визнаються та не заперечуються сторонами. 26.07.2019 року укладений спірний Договір купівлі-продажу квартири, який зареєстрований за № 1456 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А. Договір укладений між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження №61-2779св18) зазначено, що «під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Аналогічна позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 09.08.2022 у справі № 638/5546/20, Постанові КЦС ВС від 21.09.2022 у справі № 757/15333/15-ц. Також, відповідно до правової позиції, яка викладена в Постанові КЦС ВС від 26.09.2022 у справі № 627/1313/19 обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася неправильно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Позивачка по справі стверджує, що її ввели в оману та замість договору довічного утримання нею був підписаний договір дарування. Для підтвердження таких обставин надані квитанції про сплату комунальних послуг від імені позивача щодо спірної квартири. В той же час, суд вважає, що сплата комунальних послуг не підтверджує та не спростовує намір сторін укласти жодний з договорів. Сторони не заперечують та визнають, що позивачка продовжила проживати в спірній квартирі та відповідно користуватися комунальними послугами. Частина рахунків вже була переведена на нового власника, а частині ні. Вищевказані обставини не підтверджують обставини наміру укладення саме договору довічного утримання. Позивачка стверджувала, що відповідачка по справі сплачувала за її лікування та відповідно протезування. Однак, до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини надано не було. Свідок сторони позивача [PERSON] , який був допитаний в судовому засідання, вказав що обставини укладення договору довічного утримання, передачі коштів він знає зі слів своєї матері (позивачки по справі), бачив пару разів, як відповідачка передавала ліки позивачу. Суд критично ставиться до показань такого свідка у зв?язку з тим, що він особисто не був присутній під час погодження умов договору, укладення такого договору, передачі коштів, а всі обставини знає зі слів інших осіб. Крім того, суд враховує, що свідок є родичем та спадкоємцем позивачки, що ставить під сумнів його об?єктивність. Свідок сторони позивача [PERSON] , яка була допитана в судовому засідання, вказала, що обставини укладення договору довічного утримання, передачі коштів вона знає зі слів своєї матері (позивачки по справі). Під час підписання договору вона не була, однак була у нотаріуса до того та їй відповідачка передала грошові кошти під розписку в сумі 15\~000 доларів США за продаж її кімнати. В матеріалах справи міститься копія розписки від 26.07.2019 року відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошових коштів в сумі 15 000 доларів США в рахунок продажу належній їй 1/3 частини квартири за спірною адресою. Факт написання та текст розписки [PERSON] не спростовує. Суд відзначає, що свідок особисто не була присутня під час погодження умов договору та укладення такого договору. Крім того, вона особисто отримала від відповідачки грошові кошти саме за продаж її частки, а не за укладення договору довічного утримання. Також суд враховує, що свідок є родичем та спадкоємцем позивачки.. Інших доказів зі сторони позивача до суду надано не було. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, суд звертає увагу на те, що в матеріалах нотаріальної справи, яка була отримана на ухвалу суду про витребування, міститься не тільки копія договору купівлі-продажу з підписом позивачки, однак і заяви від 26.07.2019 року про те, що [PERSON] сповіщає нотаріуса про те, що нею отриманий дохід в сумі 1\~033 941 гривень за продаж квартири і вона є податковим агентом, та заява від 26.07.2019 року про відсутність в квартирі неповнолітніх, малолітніх, недієздатних та обмежено дієздатних осіб. В межах розгляду справи були допитані свідки відповідача по справі. Свідок [PERSON] (яка є матір`ю чоловіка відповідачки) підтвердила обставини, що після укладення договору сторони (позивачка, відповідачка та її чоловік) прибули до місця перебування [PERSON] (вона в той час доглядала онуку) та «святкували» укладення договору, який вона бачила особисто. Свідок також вказував на погані взаємовідносини [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка була паспортисткою в ЖЕКу повідомила, що [PERSON] зверталася до нею з метою отримання довідки для проведення нотаріальної угоди. Під час розмови з?ясувалося, що [PERSON] в спірній квартирі зареєструвала свого чоловіка постійно, що викликало обурення та невдоволення [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є чоловіком відповідачки, повідомив суду про обставини укладення договору купівлі-продажу. Позивачка вирішила роз`їхатися зі своєю донькою [PERSON] та вирішила продати квартиру. Свідок був присутній у нотаріуса під час підписання договору купівлі-продажу. За вимогою [PERSON] вони частину коштів віддали [PERSON] в сумі 15 000 доларів США. Інші кошти за продажу віддали особисто позивачці. Розписки від позивачки не брали, так як були добрі відносини. Про те, що саме договір купівлі-продажу підписується, [PERSON] знала, нотаріус їй роз`яснювала можливість укладення саме договору довічного утримання, однак вона відмовилася. Також, відповідно до п. 4 спірного Договору купівлі-продажу від 26 липня 2019 року «Цей продаж за домовленістю сторін учинено за 1033941 (один мільйон тридцять три тисячі дев`ятсот сорок одну) гривню, які Покупець сплатила Продавцю повністю до підписання цього договору шляхом проведення розрахунків у безготівковій формі. Сторони свідчать про те, що розрахунок за цим договором купівлі-продажу між ними здійснено повністю та відповідно до діючого законодавства України. Продавець стверджує, що зазначену в цьому договорі ціну продажу вважає вигідною для себе, ї розмір не пов`язаний із збігом тяжких для неї обставин і повністю ї задовольняє». Безпосередньо в самому договорі купівлі-продажу міститься посилання на те, що продавцем (позивачкою по справі) грошові кошти були отримані до підписання такого договору. Суд вважає, що п. 4 спірного Договору купівлі-продажу від 26 липня 2019 року про передачу грошових коштів є доказом передачі відповідних грошових коштів від покупця до продавцю. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд в Постанові ВП ВС від 08.09.2020 по справі № 916/667/18, п. 7.28-7.29 Постанови ВП ВС від 08.09.2020 по справі № 916/667/18 та Постанові ВП ВС від 08.09.2020 по справі № 916/667/18. Суд також враховує, що в матеріалах справи наявна розписка від [PERSON] про отримання коштів. Таким чином, аналізуючи всі докази, які були надані сторонами по справі в совокупності суд вважає, що відсутні належні та допустимі докази наявності обставин обману позивача по справі, і тому відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти lcnaHM» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989). Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України (пункт 3.4). Згідно з ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст.77-80 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Outcome: dismissed