Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «КБ «НАДРА» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО), ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ТОВ «2х2 Фінанс», треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В., у якому просить: - визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги №GL3N415722 від 21.04.2020, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №147/П/55/2006-840 від 26.12.2006 та пов`язаного із ним договору іпотеки від 26.12.2006, зареєстрованого в реєстрі за №5064; - визнати недійсним Договір купівлі-продажу №610 від 16.03.2021, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16.03.2021; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16.03.2021 щодо реєстрації Договору купівлі-продажу №610 від 16.03.2021, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В.; - стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Договір про відступлення прав вимоги №GL3N415722 від 21.04.2020, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №147/П/55/2006-840 від 26.12.2006 порушує його права, оскільки за своєю правовою природою є не договором уступки прав вимоги (цесії), а договором факторингу. Зміст цього правочину суперечить вимогам чинного законодавства, що регулюють суспільні правовідносини у сфері договорів цесії, у зв`язку з чим такий договір має бути визнаним недійсним на підставі ч.1 ст. 215 та ч.1 ст. 203 ЦК України. Обґрунтовуючи необхідність визнання недійсним Договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 26.12.2006, позивач зазначив, що цей договір є похідним від договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, тобто має бути визнаним недійсним на підставі того, що його недійсність випливає із недійсності договору про відступлення прав вимоги за договором кредиту. Необхідність визнання недійсним Договору купівлі-продажу № 610 від 16.03.2021, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс», обґрунтовується його фіктивністю, оскільки сторони цього договору діяли недобросовісно, а їх дії були спрямовані на подальше уникнення повернення сторін у попередній стан. Позовна вимога про скасування державної реєстрації є похідною від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2021 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 14.06.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, встановлено відповідачам строк для подання відзиву. У встановлений судом строк відповідачі по справі ПАТ «КБ «НАДРА» в особі ФГВФО, а також ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» надали до суду відзиви на позов, суть яких в загальному зводиться до того, що оспорювані договори відповідають вимогам закону, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. В судове засідання учасники справи не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене, суд провів судовий розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено наступне. 26.12.2006 між [PERSON] (далі - позивач) та ПАТ «КБ «НАДРА» (далі - відповідач-1) укладено кредитний договір № 147/П/55/2006-840 (далі - кредитний договір). Відповідно до п.п. 1.1 та 1.4 кредитного договору відповідач-1 зобов`язався надати грошовий кредит позивачу на суму в розмірі 118 000 (сто вісімнадцять) тисяч доларів США із строком користування до 27.12.2021. В забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та відповідачем-1 укладено договір іпотеки від 26.12.2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковенко Л.А., зареєстрований в реєстрі за №5064 (далі - іпотечний договір). Відповідно до іпотечного договору позивачем, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передано відповідачу-1 в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,50 кв.м. На підставі договору №GL3N415722 від 21.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 615 (далі - договір про уступку права вимоги), право вимоги за кредитним договором передано відповідачем-1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (далі - відповідач-2). Згідно цього договору відповідач-1 відступає відповідачу-2 права вимоги за низкою кредитних договорів та іпотечних договорів, що із ними пов`язані, а відповідач-2 набуває права вимоги відповідача-1 до відповідних позичальників та заставодавців, поручителів, у тому числі і до позивача. Крім того, 16.03.2021 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «2Х2 ФІНАНС» укладено договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 610, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. (далі - договір купівлі продажу квартири), на підставі якого прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 57100681 від 16.03.2021 12:00:08. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором та пов`язаного з ним договору іпотеки. У відповідності до підпункту 1 частини першої статті 512, частини третьої статті 656 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України)» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.10.2019 у справі № 910/13731/18, постанови Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 916/144/17, від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, від 11.12.2019 у справі № 127/8772/17-ц). З пункту 4 оспорюваного договору про уступку права вимоги, за яким відповідач-1 є Банк, а відповідач-2 - Новий кредитор, вбачається, що за відступлення прав за основними договорами Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 10 805 440, 82 грн. Згідно пункту 2 цього ж договору розмір прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього договору. Права кредитора за основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов основних договорів. Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Правового висновку у сфері застосування права, зазначеного у попередньому абзаці, дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір про уступку прав вимоги містить ознаки договору факторингу, тобто у даному випадку відповідач-2 виступає фактором, а відповідач-1 - клієнтом, в розумінні статті 1077 ЦК України. Наведене вище спростовує заперечення відповідача-1 і відповідача-2 на позов, наведені ними у наданих суду відзивах на позов. Разом з тим, вирішуючи спір, суд виходить з вимог частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З наведених підстав суд доходить висновку про невідповідність вимогам закону оспорюваного договору уступки прав вимоги в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №147/П/55/2006-840 від 26.12.2006, що в силу вимог статей 215 та 203 ЦК України тягне його недійсність, оскільки в силу підпункту 1 частини першої статті 512 та частини третьої статті 656 ЦК України договір про уступку прав вимоги (цесії) не має на меті отримання прибутку стороною, яка отримує право вимоги. Щодо вимоги позивача про визнання недійним договору іпотеки, пов`язаного з договором про уступку прав вимоги, суд зазначає наступне. У відповідності до частин третьої та четвертої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Враховуючи, що договір іпотеки від 26.12.2006 пов`язаний з оспорюваним договором про уступку прав вимоги, позовна вимога про визнання такого договору іпотеки є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Погоджуючись з обґрунтованістю позовних вимог в цій частині, суд виходить з того, що порушенням прав позивача у даному випадку є його правова невизначеність стосовно впевненості в належній особі кредитора за кредитним договором №147/П/55/2006-840 від 26.12.2006, оскільки спірні правовідносини не дають йому підстав для правомірного очікування на те, що відповідач-2 є належним кредитором за кредитним договором №147/П/55/2006-840 від 26.12.2006. Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16.03.2021 щодо реєстрації договору купівлі-продажу квартири, суд керується наступним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. З Інформаційної довідки № 248877654, сформованої 18.03.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна вбачається, що 16.03.2021 між відповідачем-2 та відповідачем-3 укладено договір купівлі-продажу квартири. На підставі цього договору прийнято рішення індексний номер 57100681 від 16.03.2021 про державну реєстрацію за відповідачем-3 права власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно частин другої та третьої статті 1087 ЦК України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Отже, проведення розрахунків між юридичними особами проводиться виключно у безготівковій формі, а готівкою - з урахуванням обмежень, встановлених Національним банком України. Постановою Національного банку України №148 від 29.12.2017 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (далі - Положення №148). У відповідності до пунктів 4 - 6 розділу ІІ Положення №148 суб`єкти господарювання, які відкрили рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов`язаннями, що виникають у господарських відносинах, у безготівковій формі, а також у готівковій формі з дотриманням обмежень та в порядку, установленому законодавством України. Суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Суб`єкти господарювання здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку. Суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами: 1) між собою - у розмірі до 10000 (десяти тисяч) гривень включно; 2) з фізичними особами - у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно. Суб`єкти господарювання у разі зняття готівкових коштів із рахунків з метою здійснення готівкових розрахунків із фізичними особами зобов`язані надавати на запит банку (філії, відділення) підтвердні документи, на підставі яких здійснюються такі готівкові розрахунки, необхідні банку (філії, відділенню) для вивчення клієнта з урахуванням ризик-орієнтованого підходу. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через надавачів платіжних послуг шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення коштів до кас надавачів платіжних послуг для подальшого їх переказу на рахунки. Кількість суб`єктів господарювання та фізичних осіб, з якими здійснюються готівкові розрахунки, протягом дня не обмежується. Отже, вимоги Положення № 148 обмежують проведення розрахунків юридичних осіб між собою сумою 10 000, 00 грн. протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами, за виключенням, якщо платежі, що перевищують такі обмеження, проводяться через надавачів платіжних послуг шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення коштів до кас надавачів платіжних послуг для подальшого їх переказу на рахунки. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проведення розрахунку відповідачем-3 готівкою у спосіб (з урахуванням обмежень), встановлений пунктами 4 - 6 розділу ІІ Положення № 148. Не містять матеріали справи і доказів безготівкового розрахунку за квартиру, отриману відповідачем-3 на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність наміру обох сторін договору купівлі-продажу квартири на настання реальних наслідків укладення цього правочину, а саме на такий наслідок, як отримання відповідачем-2 оплати за відчужувану квартиру. Відзиви на позов, надані відповідачем-2 і відповідачем-3, а також надані ними докази не спростовують висновків суду в цій частині. У відповідності до частини першої статті 182 та частини четвертої статті 334 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, державна реєстрація права власності є похідною дією від правочину, на підставі якого здійснюється така реєстрація. Виходячи з того, що договір купівлі-продажу квартири має ознаки фіктивності, що тягне за собою визнання недійсним такого договору, позовна вимога щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57100681 від 16.03.2021 щодо реєстрації договору купівлі-продажу № 610 від 16.03.2021 р. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Підсумовуючи вищенаведене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позов є обґрунтованим, його вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з вимог, встановлених статтею 141 ЦПК України, у зв`язку з чим на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім витрати по сплаті судового збору у розмірі 1059,30 грн з кожного з відповідачів. Вирішуючи клопотання представника ФГВФО про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд враховує наступне. Обґрунтовуючи вказане клопотання, представник ФГВФО посилається на те, що оскільки сторонами за спірними правочинами є юридичні особи, то даний спір підпадає під юрисдикцію господарських судів. Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Пунктом першим частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Як встановлено судом, позивачем заявлено позовні вимоги, зокрема, про визнання недійсним Договору про відступлення прав вимоги №GL3N415722 від 21.04.2020, укладеного між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а також Договору купівлі-продажу №610 від 16.03.2021, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс». При цьому, предметом оспорюваних договору є правомірність відступлення новому кредитору - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права вимоги до [PERSON] , як основного боржника за кредитним договором №147/П/55/2006-840, що був укладений 26.12.2006 між [PERSON] та ПАТ «КБ «НАДРА». З огляду на наведене, суд вважає що зобов`язання за оспорюваними договорами, тобто за Договором про відступлення прав вимоги №GL3N415722 від 21.04.2020, укладеним між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а також за Договором купівлі-продажу №610 від 16.03.2021, укладеним між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «2х2 Фінанс», є похідними від основного зобов`язання, яке виникло на підставі Кредитного договору №147/П/55/2006-840, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КБ «НАДРА» 26.12.2006, тобто на підставі первісного договору, укладеного між фізичною та юридичною особою. Із урахуванням наведеного, суд вважає, що даний спір пов`язаний із захистом порушеного цивільного права позивача [PERSON] , у зв`язку з чим він підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства, а тому підстави для закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: approved