Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є співвласником вищевказаної квартири. Декілька років поспіль із створенням і початком функціонування державного реєстру виборців України, вона стала отримувати від дільничної виборчої комісії запрошення на вибори на ім`я [PERSON] . Відповідачка ніколи не проживала у вказаній квартирі, її особистих речей у квартирі не має. Дозволу на реєстрацію цієї особи ніхто із співвласників не надавав. Зверненням до голови ОСББ «Новобужжя» встановлено, що відповідачка [PERSON] фактично є власником квартири [ADDRESS] . Особисті звернення до відповідачки з проханням добровільно виправити реєстрацію свого місця проживання на фактичне, ніяких результатів не дали. Ухвалою суду від 04.02.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 15 вересня 2021 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено заочне рішення по справі, яким позовні вимоги задоволено частково. Ухвалою суду від 14.12.2021, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 20.01.2022, заяву [PERSON] задоволено. Скасовано заочне рішення від 15.09.2021 та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по ј частки за кожним на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.11.2002. Вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.02.2007. Згідно довідки з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З паспорта серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Миколаєва, що підтверджується зареєстроване місце проживання особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час його формування від 01.12.2021 зв вих. № 23073-000545188-037-05, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 16 вересня 2006 року по теперішній час. Як вбачається з відповіді на запит голови правління ОСББ «Новобужжя» від 14.01.2021 за вих. № 45, [PERSON] , згідно форми А, Б, є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується Договором купівлі продажу квартири від 23.08.2006, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 4889. З Акту про не проживання від 18.12.2020, підписаного сусідами позивачки та завіреного печаткою ОСББ «Новобужжя», вбачається, що [PERSON] протягом останніх п`ятнадцяти років у квартирі [ADDRESS] не проживає, її особистих речей у квартирі немає. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідачка не зареєстрована у спірному житловому приміщенні, а зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про стягнення з позивачки на користь відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 1200,00 грн., суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.3 ст.133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, витрати на проведення експертизи, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження судових витрат суду надано: витяг з договору про надання правничої (правової) допомоги № 09/12 від 09.12.2021; Акт наданих правничих послуг від 13.12.2021; квитанція до прибуткового касового ордера № 338/1 від 13.12.2021 про сплату [PERSON] грошових коштів за договором про надання правової допомоги у розмірі 1200,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з позивачки на користь відповідачки необхідно сягнути витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн.. Вказана сума є достатньою для відшкодування судових витрат, з врахуванням складності справи та часу на її підготовку та проведення, обсягу робіт, виконаних адвокатом. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: approved