Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення з [PERSON] на користь ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 100000,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.01.2017 року між позивачем та [PERSON] укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - автомобіля марки «SKODA OCTAVIA» р.н. [NUMBER] , на строк до 21.01.2018 року. Під час дії договору, а саме 06.08.2017 року на автодорозі Київ-Чоп відбулась ДТП за участі забезпеченого транспортного засобу, яким керував відповідач, та автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 500», р.н. [NUMBER] з причепом «SHMITZ SCS 24» [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Зіткнення відбулось внаслідок порушення відповідачем вимог ПДР України та крім цього, останній самовільно залишив місце ДТП за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. Відносно розміру заподіяної шкоди автомобілю страховик і потерпілий дійшли згоди, що вона становить 80000,0 гривень, а причепу 20000,0 гривень. Страхове відшкодування в повному обсязі виплачено потерпілому, а оскільки винуватець ДТП самовільно залишив місце події та в добровільному порядку відмовляється повернути зазначені суми, просить стягнути їх в порядку регресу в судовому порядку. Відповідач не погодився та в особі повноваженого представника подав відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Розмір заподіяної шкоди вважає недоведеним, оскільки відповідне експертне дослідження проводилось без фактичного огляду транспортного засобу, що свідчить про недійсність наданого висновку. Крім того, відповідач не залишав місця ДТП, а внаслідок отриманих травм без свідомості був доставлений у лікарню. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач зазначає, що відносно розміру заподіяної шкоди між страховиком та потерпілим було досягнуто згоди, внаслідок чого проведення експертного дослідження не було необхідним. Що стосується залишення відповідачем місця ДТП - це є преюдиційним фактом, який встановлено судовим рішенням. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача наголошує, що відповідач притягнений до відповідальності за залишення місця ДТП внаслідок помилки, а при розгляді справи про адміністративне правопорушення в цій частині відповідач вину не визнавав. Позовна заява поступила до суду 14.12.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.01.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Надалі, за відповідним клопотанням представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.09.2021 року у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу. Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, яких попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку за ст.ст.384, 385 КК України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Крім того, суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідка, про що без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу від 22.09.2021 року. Після проведення експертизи провадження у справі поновлено, про що суд постановив відповідну ухвалу від 30.09.2022 року. Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи (т.1 а.с.191-198), вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 500» р.н. [NUMBER] внаслідок пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 06.08.2017 року становить 93980,75 гривень. Разом з тим, з огляду на відсутність необхідних даних, не встановлено вартість матеріального збитку, заподіяного власнику причепа марки «SHMITZ SCS 24» р.н. [NUMBER] внаслідок пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 06.08.2017 року. Інтереси сторін представляли адвокати, а відтак, згідно вимог статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами і обов`язками та роз`яснювати їх. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною та підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. За відповідним клопотанням представника позивача розгляд справи проводився в режимі відеоконференції, про що суд неодноразово постановляв відповідні ухвали. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судове засідання 07.12.2022 року не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, при цьому, 07.12.2022 року подала суду заяву про розгляд справи без її участі. Просить позов задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання 07.12.2022 року повторно не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, не повідомили суд про причини неявки. Враховуючи положення ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 07.12.2022 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Судом встановлено, що 21.01.2017\~року між\~позивачем та\~ [PERSON] \~укладено договір\~обов`язкового страхування\~цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів -\~автомобіля марки\~«SKODA\~OCTAVIA»\~р.н.\~ [NUMBER] ,\~у підтвердження\~чого до\~матеріалів справи\~долучено копію\~відповідного полісу\~№ АК/2631211 (т.1 а.с.5). Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну потерпілого становить 100000,0 гривень. 06 серпня 2017 року на автодорозі Київ- Чоп відбулась ДТП за участі забезпеченого транспортного засобу, яким керував відповідач, та автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 500», р.н. [NUMBER] з причепом «SHMITZ SCS 24» р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Власником автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 500», р.н. [NUMBER] та причепа «SHMITZ SCS 24» р.н. [NUMBER] є [PERSON] , що стверджується копіями відповідних свідоцтв (т.1 а.с.12). Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 06.11.2017 року (т.1 а.с.11), яка не оскаржувалась і набрала законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Згідно постанови відповідач, серед іншого, самовільно залишив місце ДТП, не повідомивши про це відділ поліції. Відповідно до висновку № 323 експертного автотоварознавчого дослідження від 31.10.2017 року (т.1 а.с.14-17), імовірна вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 500», р.н. [NUMBER] , становить 94084,46 гривень, імовірна вартість відновлювального ремонту - 279882,52 гривень, імовірна ринкова вартість в цінах на 19.08.2017 року - 593490,43 гривень. При цьому, як вбачається з дослідницької частини висновку, дійсну вартість матеріального збитку, відновлювального ремонту, а також дійсну ринкову вартість автомобіля встановити неможливо, оскільки його огляд не проводився. Сам висновок експерта складений виходячи з наданих документів та фотографій. 15 листопада 2017 року потерпілий звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування (т.1 а.с.19), в якій погодився з тим, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 500», р.н. [NUMBER] , становить 80813,17 гривень, а також з тим, що розрахунок страхового відшкодування може бути здійснено з вирахуванням величини фізичного зносу. Згідно розрахунку суми страхового відшкодування від 11.12.2017 року (т.1 а.с.20), а також страхового акту від 11.12.2017 року (т.1. а.с.21), сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну власнику автомобіля марки «RENAULT MAGNUM 500», р.н. [NUMBER] , підлягає зменшенню на 813,17 гривень та в кінцевому становить 80000,0 гривень. Відповідно до копії платіжного доручення від 14.12.2017 року (т.1 а.с.22), сума страхового відшкодування у розмірі 80000,0 гривень перерахована на рахунок потерпілого. Крім того, 11.10.2017 року потерпілий звернувся до позивача з іншою заявою про виплату страхового відшкодування (т.1 а.с.25), в якій погодився з тим, що вартість відновлювального ремонту причепа марки «SHMITZ SCS 24» р.н. [NUMBER] , становить 20000,0 гривень, а також з тим, що розрахунок страхового відшкодування може бути здійснено з вирахуванням величини фізичного зносу. Згідно розрахунку суми страхового відшкодування від 11.12.2017 року (т.1 а.с.26), а також страхового акту від 11.12.2017 року (т.1. а.с.27), сума страхового відшкодування за шкоду, заподіяну власнику причепа марки «SHMITZ SCS 24» р.н. [NUMBER] , становить 20000,0 гривень. Відповідно до копії платіжного доручення від 15.12.2017 року (т.1 а.с.28), сума страхового відшкодування у розмірі 20000,0 гривень перерахована на рахунок потерпілого. Про необхідність повернення виплаченого страхового відшкодування у розмірі 80000,0 гривень позивач направив відповідачу відповідну претензію від 19.02.2020 року, копія якої долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.30). Така претензія не була задоволена, внаслідок чого для стягнення виплаченого страхового відшкодування в примусовому порядку позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд спочатку повинен вирішити питання про наявність підстав для виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу та про те, чи доводиться зібраними доказами його розмір. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченою відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 701/167/18-ц (постанова від 17.10.2019 року) у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до пункту 2.10 Правил дорожнього руху України у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний, зокрема, негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди, не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди. Отже, обов`язком водія транспортного засобу в разі дорожньо-транспортної пригоди є негайна зупинка і залишання на місці пригоди принаймні до складання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Пунктом 33.3 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Відповідно до підпунктів «в» пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Оскільки у справі яка розглядається відповідач самовільно залишив місце пригоди, суд погоджується з доводами позивача про наявність в останнього права на регресну вимогу до відповідача щодо повернення виплаченого страхового відшкодування. В свою чергу, що стосується доводів сторони відповідача про помилкове притягнення його до відповідальності та про недопустимість доказів щодо розміру шкоди, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Згідно частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Також статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 234/16272/15-ц (постанова від 05.09.2019) преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі, а при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи такий позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Як уже зазначалось вище, вина відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-4 КУпАП (залишення місця ДТП) встановлена постановою Личаківського районного суду м.Львова від 06.11.2017 року, яка набрала законної сили і не оскаржувалась, а відтак, при розгляді цього позову суд позбавлений можливості обговорювати питання про вину відповідача у вчиненні такого адміністративного правопорушення. Крім того, згідно зі статтями 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 36.2 статті 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик i потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування i не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Як вбачається з матеріалів справи і зокрема, заяв потерпілого [PERSON] про виплату страхового відшкодування (т.1 а.с.19, 25), останній надав свою згоду на те, що розмір відшкодування за шкоду, заподіяну автомобілю становить 80813,17 гривень і може бути зменшений, а причепу 20000,0 гривень. Всього ж потерпілому було виплачено страхове відшкодування у розмірі 100000,0 гривень, що в межах ліміту відповідальності страховика. Отже, сторони деліктного правовідношення узгодили розмір відшкодування, внаслідок чого проведення експертного дослідження в силу вимог пункту 36.2 статті 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не було обов`язковим. Більше того, згідно наданого позивачем висновку експертного автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку становить 94084,46 гривень, а згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи вартість матеріального збитку становить 93980,75 гривень, що більше ніж узгоджений страховиком і потерпілим розмір відшкодування за шкоду, заподіяну автомобілю. На думку суду, вказані обставини лише додатково підтверджують те, що розмір страхового відшкодування відповідав характеру заподіяної шкоди і не був свідомо завищений, внаслідок чого відповідні доводи сторони відповідача про недоведеність розміру шкоди слід відкинути як безпідставні. Тому, суд визнає позов обґрунтованим та ухвалює рішення про його задоволення в повному обсязі. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 2102,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (т.1 а.с.4) слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Окрім як стягнення сплаченого судового збору позивач також подав клопотання про стягнення з відповідача витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 17161,0 гривень, сплата яких підтверджується копією відповідної квитанції (т.2 а.с.6). Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані із проведенням експертизи. За змістом пункту першого частини першої статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом (частина п`ята статті 139 ЦПК України). Правила розподілу судових витрат закріплені у статті 141 ЦПК України. Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У справі яка розглядається висновок судової автотоварознавчої експертизи №954-Е від 20.09.2022 року в кінцевому підтвердив доводи позивача про розмір страхового відшкодування і тим самим, спростував відповідні заперечення сторони відповідача щодо відсутності належних доказів про розмір заподіяної шкоди. Відтак, витрати на проведення цієї експерти пов`язані з розглядом справи. З огляду на характер спірних правовідносин та предмет спору, суд не вважає, що розмір таких витрат є необґрунтованим та/або непропорційним. Зрештою, у справі немає доказів про неспівмірність таких витрат, а в силу вимог частини дев`ятої статті 139 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності таких витрат покладається на відповідача. Крім того, ніщо не вказує на недобросовісність поведінки позивача при розгляді справи, оскільки саме після відповідних заперечень сторони відповідача представник позивача подав клопотання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи. З огляду на поведінку відповідача та незадоволення ним відповідної претензії про повернення виплаченого страхового відшкодування, немає підстав для висновку, що такий спір міг бути ефективно вирішений з користю для кожної із сторін в позасудовому порядку. Як наслідок, суд погоджується з обґрунтованістю розміру витрат, пов`язаних з проведенням експертизи та стягує такі витрати з відповідача в повному обсязі. Загалом же з відповідача на користь позивача слід стягнути 19263,0 гривень судових витрат. З огляду на задоволення позову в повному обсязі понесені відповідачем судові витрати у відповідності до вимог пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved