Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позовних вимог, просила встановити юридичний факт про те, що [PERSON] на момент її смерті [INFO] постійно проживала разом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] ., а також визнати недійсними: - свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.04.2019, видане приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Моісеєвою Аллою Володимирівною, серія та номер 311, на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1817548856238; -свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.04.2019, видане приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Моісеєвою Аллою Володимирівною, серія та номер 310, на земельну ділянку пл. 2,8259 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5623889400:07:016:0093, яка знаходиться за адресою: с. Хорупань Млинівського району Рівненської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18174993256238; - свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.04.2019, видане приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Моісеєвою Аллою Володимирівною, серія та номер 309, на земельну ділянку пл. 0,7054 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5623889400:07:001:0098, яка знаходиться за адресою: с. Хорупань Млинівського району Рівненської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1455370356238; - свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.04.2019, видане приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Моісеєвою Аллою Володимирівною, серія та номер 308, на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСГП "Вітчизна", розміром 3,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що знаходиться в с. Хорупань Млинівського району Рівненської області, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серія РВ №0071723, виданого Млинівською районною державною адміністрацією 29.11.1996. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що її бабуся [PERSON] до червня 2018 року проживала у с. Хорупань Млинівського району. Зважаючи на її похилий вік, незадовільний стан здоров"я та потребу у сторонньому догляді, у червні 2018 року позивач забрала [PERSON] на проживання до себе у м. Луцьк. [INFO] у [ADDRESS] , [PERSON] померла. Перед смертю бабця тривалий час хворіла через перенесений інсульт, потребувала медичної допомоги, у зв"язку з чим, позивач забезпечувала її догляд. Так-як мати позивачки - [PERSON] померла ще [INFO] , то в силу положень ч.1 ст.1266 ЦК України вона, [PERSON] , мала б спадкувати після смерті [PERSON] за правом представлення. Проте позивач довідалась, що все нерухоме майно бабусі [PERSON] належить її сину [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, які були видані 23 квітня 2019 року приватним нотаріусом Млинівського нотаріального округу Моісєєвою А.В.. Позивач вважає, що цим самим було порушено її право на спадкування за представленням після смерті [PERSON] .. А тому змушена звернутися за захистом свого права до суду. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що в дійсності покійна [PERSON] не проживала постійно до дня своєї смерті в квартирі [PERSON] , оскільки таке проживання носило не постійний, а епізодичних характер. Крім цього, проживання покійної [PERSON] у [PERSON] було вимушеним, а не добровільним, по причині необхідності надання їй медичної допомоги і догляду, якість яких у м. Луцьк значно краща, ніж за місцем реєстрації проживання [PERSON] .. Відтак, в силу положень ст.ст.2,3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" відсутні підстави для встановлення факту постійного і вільного проживання покійної [PERSON] до дня своєї смерті з [PERSON] , через що у задоволенні позову просив відмовити. Крім цього, враховуючи що інші позовні вимоги [PERSON] є похідними від вимоги про встановлення юридичного факту, то вважає, що такі вимоги також до задоволення не підлягають. В судовому засіданні представник позивача адвокат Борщ Н.М. позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі з підстав, які наведені у позовній заяві та заяві про зміну предмета позову. Позов просив задовольнити. Представник відповідача адвокат Большой В.А. проти позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позов. У задоволенні позву просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків та проаналізувавши досліджені докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [INFO] у м. Луцьк померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть ( а.с.9). Також встановлено, що до дня смерті, [PERSON] протягом тривалого часу постійно проживала у своєї онуки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Так, показаннями допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON] підтверджується, що покійна [PERSON] проживала у квартирі [PERSON] , в багатоквартирному будинку у [ADDRESS] , починаючи з весни 2018 року. [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON] , оскільки остання за станом здоров"я потребувала сторонньої допомоги. Вона, свідок, допомагала позивачу здійснювати догляд за [PERSON] , коли [PERSON] знаходилась на роботі, або коли виходила з дому по справах зі своїми дітьми. [PERSON] проживала у [PERSON] постіно. Лише у серпні 2018 року приблизно на тиждень її відвозили у с. Хорупань до сина [PERSON] на період перебування [PERSON] у відпустці по причині її тимчасової відсутності у м. Луцьк. Після цього, [PERSON] знову перевезла [PERSON] до себе на проживання і доглядала її аж до дня смерті - [INFO] . Крім цього, факт проживання і факт смерті [PERSON] у квартирі [PERSON] в м. Луцьк підтверджується письмовими доказами, а саме: висновком № 9055 від 20.10.2018 року щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання; рапортом працівника Луцького ВП ГУНП у Волинській області ( а.с.991-95) ; а також повідомленням КП " Волинський обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф" Волинської області про викликів бригад медичної допомоги до гр. [PERSON] протягом вересня-жовтня 2018 року. ( а.с.96) Оскільки [PERSON] померла у м. Луцьк, де проживала до дня смерті у квартирі [PERSON] , то відповідно до ст.1221 ЦК України це місце є місцем відкриття спадщини після її смерті. Суд відхиляє показання допитаної в суді у якості свідка [PERSON] , якими сторона відповідача спростовує факт постійного проживання [PERSON] до дня смерті у позивача [PERSON] з огляду на таке. Так, свідок [PERSON] дала показання про те, що між її батьком [PERSON] і [PERSON] була домовленість, згідно якої [PERSON] на оплатній основі мала надавати послуги по догляду за [PERSON] , за що кожного місяця отримувала виногороду у розмірі приблизно 2700-3000 гривень. Крім цього, для потреб [PERSON] відповідач [PERSON] окремо купував усі необхідні медикаменти і предмети першої необхідності, які передавав для [PERSON] .. Проте, такі показання свідка [PERSON] не можуть бути допустимим доказом існування між [PERSON] і [PERSON] угоди про надання оплатних послуг по здійсненню догляду за [PERSON] .. Зокрема, згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі слід вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оскільки озвучена свідком [PERSON] вартість послуг по догляду за [PERSON] перевищує двадцять розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то факт укладення такої угоди може бути підтверджений лише письмовим доказом. Проте, стороною відповідача будь-яких письмових доказів щодо наявності між сторонами по справі договірних правовідносин, предметом яких була б оплатна домовленість по догляду за [PERSON] , суду не надано. Також суд не вбачає підстав для прийняття заперечень сторони відповідача про вимушеність переїзду покійної [PERSON] на проживання до [PERSON] та епізодичний характер такого проживання. Так, з показань допитаних в суді свідків [PERSON] і [PERSON] не вбачається, що переїзд [PERSON] з с. Хорупань Млинівського району на проживання до [PERSON] у м. Луцьк суперечив її волі. Крім цього, обставини справи вказують на те, що [PERSON] переїжджала до [PERSON] на проживання без визначення конкретного строку її проживання у [PERSON] .. З цього можна дійти висновку, що [PERSON] мала намір проживати в онуки [PERSON] , яка її доглядала, на постійній основі. При цьому, тимчасовий разовий переїзд у серпні 2018 року [PERSON] на короткий проміжок часу (5-7 днів) до місця реєстрації свого проживання у с. Хорупань Млинівського району, а потім повернення назад до [PERSON] , не є систематичним. Відтак, цей факт не свідчить про епізодичність і тимчасовість її проживання у [PERSON] , а навпаки, разовий характер такого переїзду вказує якраз на постійність проживання [PERSON] саме у [PERSON] .. З урахуванням наведених обставин, доводи відповідача, в яких він заперечує факт добровільного постійного проживання спадкодавиці [PERSON] на час її смерті з онукою [PERSON] , суд відхиляє. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, тобто крім тих, які зазначені в ч. 1 ст. 315 ЦПК України. В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, зокрема суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю та постійного проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини". У відповідності до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї. Як встановлено в суді, [PERSON] не відмовлялась від прийняття спадшини, як спадкоємець за правом представлення після смерті [PERSON] . Навпаки, вважаючи, що прийняла спадщину після її смерті та дізнавшись, що свідоцтва про право на спадщину за законом на належне [PERSON] майно, видані на ім"я [PERSON] , звернулась до суду з позовом за захистом своїх спадкових прав. Таким чином, з огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, суд прийшов до висновку, що позивачем доведено факт постійного проживання на час відкриття спадщини з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи спір щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання свідоцтв про право на спадщину за законом на майно , що залишилося після смерті [PERSON] , виданих на ім"я [PERSON] , суд враховує наступне. Згідно ч.1 ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Так-як мати позивачки - [PERSON] , яка була дочкою покійної [PERSON] , померла ще [INFO] ( а.с.15-16), що також визнається сторонами по справі, то в силу положень ч.1 ст.1266 ЦК України позивач, мала б спадкувати після смерті [PERSON] за правом представлення. При цьому, спадкування мало б відбуватись разом зі спадкоємцями тієї черги, до якої відносилась [PERSON] .. Оскільки [PERSON] була дочкою [PERSON] і, одночасно рідною сестрою відповідача [PERSON] , то позивач [PERSON] , як така, що постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняла, у зв"язку з цим, спадщину після смерті [PERSON] , має право на спадкування за законом на рівні зі спадкоємцем [PERSON] .. При цьому, за правилом ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними. Матеріалами справи встановлено, що свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] і, яке є предметом спору у цій справі, отримав [PERSON] . ( а.с.17-20) Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкуванні, а також в інших випадках, встановлених законом. Отже, враховуючи, що частки [PERSON] і [PERSON] у спадковому майні при спадкування за законом після смерті [PERSON] є рівними, то виданими на ім"я [PERSON] свідоцтвами про право на спадщину за законом на спірне нерухоме майно, порушується право [PERSON] на її частку у цьому майні. Відтак, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання таких свідоцтв недійсними, у зв"язку з чим, позов [PERSON] підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивача [PERSON] на оплату судового збору за подання позовної заяви до суду становлять 4540 гривень. (а.с. 1, 77) Оскільки, позов [PERSON] задоволено повністю, то 4540 гривень судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 1221,1223,1261,1266,1267 ЦК України,

Outcome: approved