Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши який просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь 43000 грн за договором позики та моральну шкоду 12000 грн. В обґрунтування позову вказувала, що 10.02.2016 між [PERSON] , який доводився їй чоловіком та [PERSON] укладався договір позики, за умовами якого остання отримала від позивача товар (вікна, двері, будівельні матеріали, бойлер, сантехнічне обладнання, газову плиту, дзеркало та інше) на загальну суму 55000 грн. На підтвердження умов договору [PERSON] склала розписку підтвердивши отримання товару та його вартість, зобов`язавшись повернути грошові кошти у розмірі 55000 грн до 01.07.2017 шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі мінімальних виплат на суму 3000 грн., з перерахуванням їх на карту ПАТ «ПриватБанк» за № [NUMBER] . [PERSON] добре знав [PERSON] та довіряв їй, адже вона доводилася йому кумою, тому погодився на вказані умови договору позики. [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, здійснивши лише три платежі, а в подальшому систематично ухилялася від сплати боргу. Це хвилювало [PERSON] , він телефонував [PERSON] , але в червні 2016 вона перестала піднімати слухавку. [PERSON] зрозумівши, що [PERSON] його обманула, не збирається повертати кошти за розпискою, впав у відчай, адже мав повертати кредити, при цьому мав на утриманні малолітніх дітей. В червні 2016 року [PERSON] відмовилася повертати борг, а [INFO] [PERSON] помер, покінчивши життя самогубством. На день своєї смерті він проживав із позивачем, яка була його дружиною та є спадкоємцем після його смерті. Після смерті [PERSON] , вона як спадкоємець набула прав нового кредитора, у зв`язку зі зміною кредитора у зобов`язанні за договором. Дізнавшись від позивача про раптову смерть [PERSON] , [PERSON] перерахувала на карту [PERSON] 3000 грн., а всього за період з березня 2016 по 21 червня 2016 [PERSON] сплатила 12000 грн. шляхом перерахування їх на картку [PERSON] . Неповерненою є сума 43000 грн., яку позивач просила суд стягнути з відповідача [PERSON] . Після залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] [PERSON] , вказану суму коштів просила стягнути з [PERSON] . Крім цього, вказуючи, що неповернення боргу [PERSON] поставило їх сім`ю в скрутне матеріальне становище та призвело до суїциду її чоловіком [PERSON] , просила суд стягнути з [PERSON] моральну шкоду завдану смертю чоловіка, яку оцінила в 12000 грн. Відповідачем [PERSON] надавався відзив на позов, в якому відповідач просила суд відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень проти позову вказувала, що обставини вказані в позові не відповідають дійсності. Зазначала, що [PERSON] за декілька років тому проживав по [ADDRESS] в комунальній квартирі за ордером, виданим сільською радою. В подальшому він одружився з позивачем та мешкав у Вінницькій області, відмовившись від квартири та повернувши її сільській раді. В подальшому вказана квартира, на підставі ордеру, була передана в користування [PERSON] . Дізнавшись про це, [PERSON] звернувся до неї з проханням надання йому матеріальної допомоги, у зв`язку з тим, що він здійснив витрати, одружився, має кредит і просив допомогти. Вона будучи його кумою погодилася надати йому матеріальну допомогу та декілька разів перераховувала кошти на його картку та готівкою. Заперечувала факт отримання нею позики грошима чи матеріальними речами, з зобов`язанням їх повертати. Вказувала, що первинний документ розписка, не відповідає умовам договору позики та взагалі відносинам позики, зокрема розписка не містить інформації від кого отримано, що конкретно і коли та в якій кількості, її зміст свідчить про характер договору купівлі-продажу, а не позики. Не вказано в розписці, хто є позикодавцем, відповідно чи має право позивач на стягнення вказаної в розписці суми. Заперечуючи вимоги в частині стягнення моральної шкоди, вказувала про їх недоведеність, зокрема недоведеність причетності [PERSON] до факту суїциду [PERSON] , та не доведення заподіяння моральної шкоди (а.с. 57-60 т.1). Відповідачем [PERSON] подавався відзив на уточнений позов (а.с. 96-99 т.1). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 73 т.2). Спадкоємцем, який прийняв спадщину після її смерті є [PERSON] (а.с. 90-120 т.2). Ухвалою від 01.06.2021 [PERSON] залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача [PERSON] (а.с. 130 т.2). Вказана цивільна справа перебувала в провадженні суддів Криворізького районного суду Дніпропетровської області Коваль Н.В. та Суботіної С.А., а у зв`язку з закінченням повноважень на здійснення правосуддя кожною із вказаних суддів, в межах п`ятирічного строку, справа розподілена на суддю Березюк М.В. Ухвалою суду від 06.08.2021 справа прийнята до провадження суддею Березюк М.В. (а.с. 149 т.2). Представник відповідача [PERSON] надав суду письмові пояснення, в яких вказав про підтримання доводів первісного відповідача викладених у відзиві. Додатково вказав, що розписка наявна в матеріалах справи не є доказом укладення договору позики, оскільки за змістом не відповідає характеру договору позики. Розписка не містить даних щодо передачі коштів, в ній не ідентифіковано особу позикодавця. Крім цього, [PERSON] не відомо про факт запозичення коштів [PERSON] у [PERSON] , оскільки [PERSON] ніколи цим не цікавився. Вважав безпідставними доводи позивача, що смерть [PERSON] зумовлена неповерненням коштів [PERSON] , адже [PERSON] помер до закінчення строку повернення коштів визначеного у розписці (а.с. 173-174 т.2). В ході судового засідання позивач [PERSON] висловила бажання надати пояснення, будучи допитаною в порядку допиту свідків згідно ст. 234 ЦПК України (а.с. 27 т.3). [PERSON] пояснювала, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , а [PERSON] доводилася йому кумою. Її чоловіку, на підставі ордеру, належало право користування комунальною квартирою [ADDRESS] , в якій вони провели світло, газ, облаштували систему опалення, вставили двері та вікна, здійснили значний внутрішній ремонт. В подальшому [PERSON] переїхав проживати у Вінницьку область до неї, де вони виховували дітей, зокрема дитину з інвалідністю та дитину, яка перебувала під її опікою, у зв`язку з чим вони не могли виїхати до Криворізького району Дніпропетровської області. Тоді [PERSON] звернулася до [PERSON] та запропонувала відмовитися від права користування квартирою, в обмін на зобов`язання сплатити йому кошти вкладені в ремонт квартири. Між ними обумовлена сума витрат на ремонт 65000 грн. Пояснювала, що [PERSON] довіряв кумі [PERSON] , тому погодився на її пропозицію. Зазначала, що її чоловік не відмовився б від житла, якби [PERSON] не пообіцяла йому сплатити кошти витрачені на ремонт квартири. Пояснювала, що коли вони з чоловіком приїхали до с. Красна Балка Криворізького району, за попередньою домовленістю з [PERSON] , остання віддала лише частину обумовленої суми, а на решту 55000 грн. написала розписку про зобов`язання сплатити кошти у визначений строк, щомісячними платежами. Також вказувала, що коли вона поїхала до квартири збирати речі, [PERSON] поїхав з [PERSON] до сільської ради для оформлення припинення його права користування квартирою. Зазначала, що [PERSON] спочатку виконувала свої зобов`язання по поверненню коштів, але потім припинила сплату коштів, у зв`язку з чим несплаченою залишилася сума 43000 грн, яку позивач просила стягнути з правонаступника відповідача. Крім цього, зазначала, що [PERSON] переймався тим, що кума його обманула, не виконувала свої зобов`язання щодо повернення коштів за ремонт квартири, а тому перебуваючи в скрутному стані, вчинив суїцид. Вважаючи, що саме неправомірна поведінка [PERSON] призвела до смерті [PERSON] , позивач просила суд стягнути з відповідача, як правонаступника [PERSON] , на її користь моральну шкоду завдану смертю чоловіка, в розмірі 12000 грн. Свої позовні вимоги позивач підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Зазначала, що незважаючи на недоліки тексту розписки, її зміст свідчить про існування зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , а тому вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак забезпечив участь представника, що не перешкоджає розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сагайдак Д.С. просив суд відмовити в позові, вказуючи на недоведеність позовних вимог, зокрема не доведення як факту існування відносин позики, так і факту причетності [PERSON] до смерті [PERSON] , відповідно відсутності підстав для задоволення позову. Крім цього, вказував на не доведення права на позов [PERSON] , обрання нею неналежного способу захисту, зокрема не пред`явлення вимоги про визнання договору дійсним, а також зазначав про недоведеність позивачем співмірності вимог пред`явлених до [PERSON] вартості успадкованого ним майна. Суд, вислухавши учасників провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, про наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.12.2012, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 5 (а.с. 9 т.1). В період виникнення спірних правовідносин, подружжя мало дитину [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] інваліда з дитинства (а.с. 16-17 т.1) та [PERSON] була опікуном малолітнього [PERSON] (а.с. 10-12). 10.02.2016 [PERSON] надала письмове зобов`язання, в якому зобов`язалася сплатити 55000 грн. за товар (вікна, двері і т.д.) до 01.07.2017 року, щомісячними платежами в розмірі мін. 3000 грн на картку ПриватБанку № [NUMBER] (а.с. 14 т.1). Вказана розписка складена в присутності [PERSON] , містить підпис [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13, 87 т.1). Свій підпис та підпис [PERSON] на вказаній розписці підтвердила свідок [PERSON] . Відповідно до змісту нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 13.09.2018, вона ніколи не укладала усного чи письмового договору позики, за умовами якого нібито отримувала від [PERSON] товар (вікна, двері, будівельні матеріали, бойлер, сантехнічне обладнання, газову плиту, дзеркало і т.д.) на загальну суму 55000 грн., і що розпискою нібито в присутності свідків зобов`язалася повернути грошові кошти у розмірі 55000 грн за отриманий товар, шляхом перерахування на картку [NUMBER] . Зазначала, що [PERSON] проживав декілька років за адресою: [ADDRESS] в комунальній квартирі за ордером, виданим сільською радою, в подальшому одружився з [PERSON] та мешкаючи у Вінницькій області відмовився від вказаної квартири, яку в подальшому по ордеру сільської ради передано їй. Дізнавшись про це, [PERSON] просив надати йому матеріальну допомогу, бо він здійснив витрати, одружився та має кредит, просив допомогти, вона як кума погодилася і надавала йому матеріальну допомогу декілька разів, перераховуючи кошти з карти чоловіка [PERSON] . Вказувала, що це була доброта її душі до сім`ї [PERSON] , але позики в грошовому вигляді або матеріальними речами ніколи не отримувала, щоб їх повертати у строки. [PERSON] ніколи не передавав їй кошти в сумі 55000 грн в позику, або товарно-матеріальні цінності у позику, які потрібно було б повертати (а.с. 101 т.1). Факт перерахування коштів з рахунку [PERSON] на рахунок [PERSON] підтверджено банківськими квитанціями, згідно яких 18.03.2016. 08.04.2016, 21.05.2016 та 21.06.2016 було перераховано відповідно 3015, 08 грн., 3015,08 грн, 3000 грн., 3020 грн, з урахуванням комісії банку (а.с. 102-106 т.1). Вказана інформація про здійснені платежі повністю узгоджується з інформація по рахунку КБ «ПриватБанк», відповідно до якої картка з номером [NUMBER] дійсно належала [PERSON] та на неї йому було зараховано 18.03.2016 3000 грн, 08.04.2016 3000 грн., 21.05.2016 3004,90 грн та 21.06.2016 2985 грн. Кожен із вказаних платежів було здійснено з картки [PERSON] [NUMBER] , який доводився чоловіком [PERSON] (а.с. 102-106, 176 т.2). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він був сусідом [PERSON] та [PERSON] . Йому відомо, що [PERSON] в 2015 році їздив працювати в Криворізький район Дніпропетровської області, де йому було видано житло комунальної власності. У вказаному житлі він провів ремонтні роботи, витративши значні кошти, в тому числі кредитні кошти. Близько одного року потому, його добра знайома запропонувала [PERSON] придбати у нього вказану квартиру, пообіцявши сплатити йому певну суму грошей, витрачених на ремонт квартири. Зі слів [PERSON] , свідку відомо, що вказана «знайома» декілька разів здійснила платежі, а згодом відмовилася платити по зобов`язанню. Після цього [PERSON] був пригнічений, адже вони мали трьох дітей, яких треба було утримувати, а грошей не було, роботи не було, він скаржився, що навіть пенсію не має можливості витрачати на власні потреби, адже знімав гроші та мав платити за кредити. На його думку, саме це призвело до самогубства, але вважав, що винних у самогубстві [PERSON] не було, просто він був таким за характером, переймався своїм скрутним станом. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона добре знала [PERSON] та [PERSON] , проживали по сусідству, а ще вона є хрещеною [PERSON] . Пояснила, що квартира [ADDRESS] спочатку перебувала в користуванні [PERSON] , який отримав її в занедбаному стані, без вікон, дверей, опалення, та привів її до ладу, зокрема провів опалення, підключив газ, вставив двері та вікна, також було проведено внутрішні роботи, зокрема покладено плитку, що достовірно відомо свідку. Однак приватизувати вказану квартиру [PERSON] не вдалося та її сільська рада мала передати родині [PERSON] , чоловік якої - [PERSON] на той час приймав участь в АТО. У зв`язку з чим, з метою компенсації вартості поліпшень зроблених [PERSON] у квартирі, з метою їх залишення у квартирі, [PERSON] та [PERSON] за домовленістю з [PERSON] передали йому частину коштів, яка була в їх розпорядженні, а на решту обумовленої суми [PERSON] склала розписку про те, що повертатиме решту суми, що є оціненою вартістю зроблених поліпшень, частинами в певний період часу. Свідок пояснила, що вона була присутня при написанні вказаної розписки та підтвердила належність їй підпису та підпису [PERSON] у вказаній розписці, оригінал якої наявний в матеріалах справи та був продемонстрований свідку. Вказувала, що при написанні розписки була присутня вона як свідок, а також [PERSON] та її чоловік [PERSON] , [PERSON] з дружною [PERSON] . В яку саме суму сторони оцінили вартість поліпшень свідок [PERSON] не пам`ятала, але наполягала на тому, що розписка складалася на суму, що залишилася не сплаченою та підлягала сплаті частинами. Також свідок вказала, що [PERSON] зазначав про те, що можливо буде перераховувати кошти на картку вказану [PERSON] , щоб не возити кошти в іншу область за місцем проживання [PERSON] . Той факт, що квартира [ADDRESS] на підставі ордеру перебувала в користуванні [PERSON] , а згодом в користуванні [PERSON] , підтверджено копіями рішень Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 28.06.2011 та 12.12.2016 відповідно (а.с. 43-44 т.3). Ця квартира 23.01.2017 була приватизована [PERSON] (а.с. 108 т.2). Вказане узгоджується з показами [PERSON] та свідка [PERSON] , які зазначали, що визначена в розписці сума коштів, яка підлягала поверненню, є сумою витрат на ремонт та інші поліпшення вищевказаної квартири здійснені [PERSON] та вартість яких зобов`язалася сплатити [PERSON] . Оцінивши вказані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором\~позики\~одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму\~позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір\~позики\~укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору\~позики\~та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві\~позику\~(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір\~позики\~є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір\~позики\~є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором\~позики,\~виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору\~позики\~і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Дослідивши надану суду розписку від 10.02.2016, суд приходить до висновку про те, що її зміст не свідчить про існування між сторонами договірних відносин притаманних позиці, оскільки для відносин позики характерне передання однією особою у власність іншій особі грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, з обов`язком позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В розписці, що є предметом розгляду в даній справі зафіксовано зобов`язання [PERSON] сплатити 55000 грн. за товар (вікна, двері і т.д.), з становленням строку до 01.07.2017, зі сплатою щомісячними платежами в розмірі 3000 грн на картку Приватбанку, що як встановлено судом належала [PERSON] . Тобто, в розписці не зафіксовано факт отримання [PERSON] грошей, які вона б зобов`язувалася віддати [PERSON] , а також не відображено факт обов`язку повернути речі визначені родовими ознаками, в даному випадку вікна, двері та інше. Сама позивач вказувала, що [PERSON] коштів [PERSON] не передавав, а вона не мала повертати речі вказані в розписці. Правова природа зобов`язань була іншою повернення коштів, які були витрачені на поліпшення квартири, що залишалися в квартирі при переході права на неї від [PERSON] до [PERSON] . Отже, розпискою зафіксовано факт існування певних зобов`язальних відносин, але вказані правовідносини не є відносинами позики. Разом з тим, суд критично розцінює твердження відповідача про те, що зі змісту розписки не зрозуміло перед ким виникло зобов`язання, адже на підставі досліджених судом доказів встановлено, що номер картки вказаний у розписці, відповідає картці [PERSON] на яку перераховано кошти чоловіком [PERSON] [PERSON] , в розмірі та з періодичністю визначеною в розписці (а.с. 96 т.2). Свідок [PERSON] вказала, що за вказаною розпискою саме [PERSON] зобов`язалася повернути [PERSON] суму коштів у рахунок компенсації витрат здійснених ним на ремонт вищевказаної квартири, право користування якою переходило до сім`ї [PERSON] . Вказане повністю узгоджується з обставинами та підставами складення розписки, про які вказувала [PERSON] . Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами існували зобов`язальні правовідносини, в силу яких [PERSON] зобов`язалася сплати [PERSON] 55000 грн. в рахунок компенсації витрат на поліпшення в квартирі, що переходила в користування її сім`ї, та які [PERSON] виконала лише частково на суму 12000 грн. В іншій частині зобов`язання залишається невиконаним. Однак, ці правовідносини не є правовідносинами позики. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. За таких обставин, приймаючи до уваги повноваження суду та завдання цивільного судочинства,суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо справжньої правової природи правовідносин сторін та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічні висновки містить постанова від 21 вересня 2022 року в справі № 405/5723/18). Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Так, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11, 14 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають, в тому числі з договорів та інших правочинів. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а припиняється зобов`язання його виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є\~домовленість двох\~або більше\~сторін,\~спрямована на\~встановлення,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до\~статті 6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.Зміст договору складають його умови, а договір є обов`язковим до виконання (ст.ст. 628-629 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивими є такі засади, як розумність, добросовісність, справедливість. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності є основою доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд (аналогічні висновки містить постанова ВС від 09.11.2022 у справі № 754/13893/19). Такі непоіменовані договори, хоча й прямо не визначені в нормах законодавства, але вони ґрунтуються на вільному волевиявленні сторін, врегульовують певні правовідносини між сторонами та є для сторін обов`язковими до виконання. Суд приходить до висновку, що розписка від 10.02.2016, є фактично борговим документом, що підтверджує факт існування між [PERSON] та [PERSON] договірних відносин, відносин про залишення [PERSON] в квартирі, що мала б перейти в користування сім`ї [PERSON] всіх зробленим ним поліпшень, в обмін на зобов`язання [PERSON] сплатити йому обумовлену між сторонами вартість таких поліпшень, що залишилася не сплаченою та склала 55000 грн, яку [PERSON] зобов`язалася сплатити у визначений строк, періодичними платежами. Умови вказаного боргового документу є чіткими, зрозумілими та не допускають подвійного тлумачення, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, будучи підтвердженими сукупністю доказів по справі. Умови вказаного непоіменованого договору, підтвердженого борговим документом, [PERSON] виконав, що знайшло своє підтвердження в ході судового засідання, та додатково підтверджено тим, що [PERSON] частково виконувала зобов`язання на вказаним договором. Однак, [PERSON] порушила умови договору, відповідно до взятих на себе зобов`язань та сплативши 12000 грн., з визначених у розписці 55000 грн, припинила сплату боргу. Відповідно 43000 грн залишилися несплаченими [PERSON] на користь [PERSON] за його життя та не були сплачені нею після його смерті. Доводи [PERSON] , які вона виклала в своїй нотаріально посвідченій заяві про те, що вона нібито жодних договірних відносин з [PERSON] за якими вона б мала повертати кошти чи майно не мала, а сплата нею 12000 грн. на користь [PERSON] , було добротою її душі, суд розцінює критично, оскільки вказане спростовується вищевикладеними доказами по справі, зокрема змістом розписки від 10.02.2016, показами наданими свідком [PERSON] в присутності якої складалася вказана розписка та яка є обізнаної з її природою. Більш того, внесені суми коштів та періодичність їх внесення, перерахування їх з картки [PERSON] (чоловіка [PERSON] ) на картку [PERSON] , повністю узгоджується з умовами боргового документу. Розписка містить підпис [PERSON] відповідність якого підтвердила свідок [PERSON] , а доказів на спростування вказаних обставин, суду стороною відповідача не надано, клопотань про призначення експертиз не заявлялося. Поведінка [PERSON] за її життя, під час розгляду даної справи, щодо заперечення факту укладення договору з зобов`язанням сплати коштів у сумі 55000 грн., свідчить про порушення принципу добросовісності з її боку, на яку розумно мав право розраховувати [PERSON] при укладенні та виконанні даного договору та складенні боргового документа. Доводи представника відповідача про те, що позивач обрала невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки не визнала укладеним та дійсним договір позики, суд розцінює критично, адже судом встановлено, що борговий документ за своєю правовою природою не є договором позики, а є непоіменованим договором, на який поширюються загальні правила дійсності правочинів, в тому числі презумпцію дійсності правочину. Будь-яких вимог про визнання вказаного правочину недійсним перед судом не заявлялося. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що на момент смерті [PERSON] , [PERSON] мала перед ним зобов`язання щодо повернення боргу в розмірі 43000 грн., який вона за свого життя не виконала, в тому числі не перерахувала вказану суму коштів і спадкоємцю померлого [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Крилівською сільською радою Ружинського району Житомирської області, актовий запис № 8 (а.с. 18 т.1). На день його смерті з ним проживали [PERSON] дружина, а також діти [PERSON] та [PERSON] , від імені яких діяла [PERSON] , що підтверджується довідкою з місця проживання (а.с. 19 т.1). Після смерті [PERSON] спадщину прийняв [PERSON] , про що отримав свідоцтва про право на спадщину у виді: однокімнатної квартири [ADDRESS] , земельної ділянки площею 6,5028 га, що призначена для ведення фермерського господарства кадастровий номер 1221882000:01:001:0664 та земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства,к кадастровий номер 1221882000:01:001:1596 (а.с. 118-123 т.2). Відповідно до ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Права та обов`язки, які не входять до складу спадщини визначені ст. 1219 ЦК України, зокрема це права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені\~статтею 608\~цього Кодексу. Згідно зі ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора. Зобов`язання, що виникають з договору позики не є такими, що нерозривно пов`язані з особою кредитора чи боржника, а тому в них допускається правонаступництво. Відповідно до змісту ст.ст. 1222, 1258, 1261, 1268 ЦК України, позивач будучи дружиною [PERSON] , проживаючи з ним на момент відкриття спадщини, фактично прийняла таку спадщину, успадкувавши всі права та обов`язки [PERSON] , які належали йому на момент відкриття спадщини та не припинилися з його смертю. Відповідно, суд приходить до висновку, що позивач наділена правом на звернення до суду з вказаним позовом, у зв`язку з чим доводи відповідача про відсутність у неї такого права суд розцінює критично, адже згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Одержання свідоцтва про право на спадщину, є лише правом спадкоємця в силу ст. 1296 ЦК України, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, обов`язок звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину, визначено лише для спадщини в складі якої є майно, яке підлягає державній реєстрації. Отже, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] до [PERSON] перейшло право вимоги до [PERSON] за вищевказаною розпискою. Відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Позивач зверталася до суду з вказаним позовом до [PERSON] , після смерті якої, в якості її правонаступника, до участі у справі залучено [PERSON] , який є єдиним спадкоємцем [PERSON] та успадкував після її смерті вищевказану квартиру та дві земельні ділянки, що підтверджено матеріалами спадкової справи. Однією з підстав для заперечення позову, представник [PERSON] вказував на те, що позивач не надала доказів вартості успадкованого ним майна, в межах якої він несе зобов`язання щодо задоволення вимог кредиторів спадкодавця. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями представника відповідача, адже цивільне судочинство ґрунтується на принципах змагальності та диспозитивності, відповідно вказуючи на те, що вартість успадкованого ним майна можливо є меншою суми боргу спадкодавця перед позивачем, саме відповідач мав би доводити це перед судом, надаючи докази на обґрунтування своїх заперечень. Позивач пред`явила первісний позов не до [PERSON] , а до [PERSON] , і лише у зв`язку з смертю останньої було залучено до участі у справі правонаступник боржника [PERSON] , який прийнявши спадщину після [PERSON] у виді нерухомого майна, мав бути обізнаний з його вартістю, мав можливість провести його оцінку та надати суду докази на підтвердження своїх заперечень. Тобто, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, посилаючись на перевищення боргу вартості успадкованого майна (подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 24.11.2021 справа № 615/473/20, від 05.10.2022 справа № 521/10631/20). Таких доказів [PERSON] суду не надав. \~ \~ \~ \~Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення 43000 грн. в рахунок відшкодування боргу за зобов`язанням, підтвердженим борговою розпискою від 10.02.2016, підлягають задоволенню. Рішення суду про стягнення вказаної суми боргу не змінює предмету та підстави позову та не є виходом за межі позовних вимог, адже стягнення здійснюється в межах заявлених позовних вимог, що ґрунтуються на тій же правові підстав борговому документі від 10.02.2016, а предметом позову є стягнення грошової суми, правову природу якої встановлено судом під час судового розгляду, з застосуванням принципу «jura novit curia». \~ \~ \~ \~Щодо позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди в розмірі 12000 грн., яку позивач обґрунтовувала тим, що внаслідок обману [PERSON] по відношенню до [PERSON] , невиконанням нею зобов`язання за договором, [PERSON] вчинив суїцид, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Так,\~відповідно до\~ст.\~23\~ЦК України,\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, чим і обґрунтовувала позивач вимоги в частині моральної шкоди. Однак, в даному випадку перед судом не доведено вчинення [PERSON] будь-яких протиправних дій по відношенню до [PERSON] . Суду не надано жодних доказів, які в вказували на те, що смерть [PERSON] була зумовлена невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань перед [PERSON] , більш того, досліджені матеріали справи свідчать, що з моменту складення боргової розписки, до момент смерті [PERSON] , йому було сплачено грошову суму, що відповідала умовам боргового документа. На момент його смерті строк виконання зобов`язання за розпискою не сплив. Більш того, свідок [PERSON] зазначав, що [PERSON] був людиною, яка переймалася своїх тяжким матеріальним станом, незначною пенсією, відсутністю роботи та наявними кредитними зобов`язаннями, що могло стати причиною суїциду. Доказів звернення до поліції з метою порушення кримінального провадження про доведення [PERSON] до суїциду, позивач суду не надала та підтвердила, що до поліції не зверталася. Відповідно, суд приходить до висновку про не доведення перед судом наявності протиправної поведінки [PERSON] відносно [PERSON] , яка могла б спричинити моральну шкоду як йому, так і його сім`ї. Невиконання [PERSON] в подальшому умов непоіменованого договору, не може бути розцінено як неправомірна поведінка, що спричиняє моральну шкоду. Право на відшкодування моральної шкоди завданої порушенням зобов`язання, визначено ст. 611 ЦК України, однак доказів того, що [PERSON] , як сторона зобов`язальних правовідносин, реалізував за життя право на стягнення моральної шкоди на підставі ст. 611 ЦК України суду не надано. Право на відшкодування моральної шкоди, яка є оцінкою особою її душевних страждань, є правом яке нерозривно пов`язане з особою та припиняється з її смертю, а тому до складу спадщини не входить. Відповідно до ст. 1230 ЦК України, до спадкоємця переходить лише право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. Оскільки [PERSON] за життя право на відшкодування йому за рахунок [PERSON] моральної шкоди не реалізував, відповідно такий спір судом не вирішувався та моральна шкода не стягувалася, а тому вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, які є вимогами майнового характеру (43000 грн +12000 грн (моральна шкода, що має грошовий вираз є майновою вимогою), розмір понесених судових витрат позивача 551,20 грн. (а.с. 1 т.1),

Outcome: partial