Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

У серпня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 19 серпня 2022 року у вказаній справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком (а.с. 26-27). У вересні 2022 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованим 18 грудня 2021 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі, ПМУ МЮ (м. Одеса), актовий запис №2603. В період шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2021 року шлюб між ними розірвано. Вказувала, що вона має стабільну офіційну роботу та гідний заробіток, тому має змогу забезпечити свого всім необхідним. Крім того, вона має повний соціальний пакет, що дозволяє їй проводити з сином відпустку та брати лікарняний в разі необхідності. Зазначила, що вона постійно слідкує за станом здоров`я сина, його розвитком, виховує та піклується про нього, має з сином психологічний контакт, прив`язаність Стверджувала, що відповідач декілька разів висловлювався з погрозами в її адресу що забере дитину до себе, а його поведінка до членів своєї сім`ї характеризується грубістю. Він емоційний, не врівноважений та схильний до психологічних та фізичних образ по відношенню до дитини. Вказувала, що проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати, тому вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо їх дитини. Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з нею, матір`ю дитини - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43-44). Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини(а.с. 62-63). Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року за заявою [PERSON] залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дітей (а.с. 90). Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року підготовче провадження по справі було закрите та справа призначена до судового розгляду (а.с. 92). Позивачка та її представник, діючий на підставі довіреності від 14 вересня 2022 року, в підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, через канцелярію суду надали заяву, згідно якої позовні вимоги підтримали в повному обсязі та не заперечували щодо розгляду справи за їх відсутності (а.с. 49, 104) Відповідач, та його представник, діюча на підставі ордеру від 19 вересня 2022 року, в підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 56). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діюча за довіреністю від 05 січня 2022 року, в підготовче судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце слухання справи повідомлялася відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 60). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главами першою та тринадцятою СК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 16 липня 1994 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Артемівська, актовий запис №357. В період шлюбу у сторін народився син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 48) Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2021 рокушлюб між сторонами розірвано (а.с. 12). Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого Кам`янобрівським РВУМВС України в Луганській області 26 листопада 1997 року, [PERSON] зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 45-46). З матеріалів справи вбачається, що позивачка разом із сином проживає за адресою: [ADDRESS] Відповідно до висновку органу опіки і піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 02 листопада 2022 року, щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , місце проживання останнього визначено за місцем проживання матері - [PERSON] , [INFO] (а.с. 85-88) Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Як зазначено у статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року №44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні «Хабровські проти України» від 17 січня 2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону). Відповідно до ст. 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень ст. 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як встановлено ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. У відповідності до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Як визначено частиною 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.. Відповідно до ст. 161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, та інші обставини, що мають істотне значення. Приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення. Відповідно до ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ст. ст. 154, 155 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Норми ст. 7 СК України передбачають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№ 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johan sen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Судом встановлено, сторони по справі проживають окремо, позивачка разом з малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] , проживають в квартирі [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, батько дитини - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 22 вересня 2022, укладеної матір`ю дитини, малолітній [PERSON] , [INFO] , знаходиться під наглядом лікаря-педіатра [PERSON] , в КНП «Дитяча міська поліклініка №5» Одеської міської ради. Відповідно до довідки Одеської загальноосвітньої школи № 31 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області від 05 вересня 2022 № 175 та характеристики, [PERSON] , [INFO] , учень 3-А класу. Має хорошу пам`ять, образне мислення, швидко запам`ятовує матеріал. До уроків завжди готується. Хлопчик виховується в неповній сім`ї, проживає з матір`ю, [PERSON] .. Учень завжди має охайний вигляд, забезпечений всім необхідним шкільним приладдям та речами, які потрібні для навчання в школі. Школу відвідує систематично, пропусків без поважних причин немає. Мати приділяє належну увагу дитині. Постійно підтримує зв`язок зі школою, класним керівником. Згідно з актом обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] від 03 жовтня 2022 року, складеного Службою у справах дітей Одеської міської ради, для дитини створені належні умови для виховання та розвитку: двокімнатна квартира має сучасний ремонт, просторі, світлі кімнати. В квартирі чисто, охайно, прибрано. Квартира оснащена необхідною побутовою технікою. У дитини є своя окрема кімната, ліжко, шафа для одягу та взуття, спортивний куточок, стіл для занять, гаджети. Відповідно до листа Центру соціальних служб Одеської міської ради віл 22 вересня 2022 № 04/01-2237, малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , мешкає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Складних життєвих обставин не виявлено. За результатами обстеження встановлено, що самопочуття дитини: ї зовнішній вигляд, харчування відповідає віку. Житлово-побутові умови задовільні. Згідно з актом бесіди від 03 жовтня 2022 року, спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради, в присутності матері та з її дозволу, було проведено бесіду з малолітнім [PERSON] , під час якої хлопчик розповів, що навчається онлайн в третьому класі. У вільний час займається плаванням, робототехнікою та грає на планшеті. До нього 2-3 рази на тиждень приходить репетитор, із загальних предметів. Своєю сім`єю вважає маму та себе. Рідко спілкується із старшим братом, якому 26 років. З батьком не спілкується майже півтора роки. Відповідно до довідки про грошове забезпечення та інші доходи військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України від 09 вересня 2022 року №158, громадянка [PERSON] працює у Контактному пункті Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Форма працевлаштування - військовослужбовець. Загальна сума доходу за період квітень 2022 - вересень 2022 становить: 299951 грн. 91 коп. Встановлено, що за дитиною доглядає мати. Таким чином, позивачем в процесі судового розгляду справи доведено що, виходячи з сукупності матеріальних, морально-психологічних, етичних і інших факторів, дитині буде більш комфортно (з точки зору прав і законних інтересів дітей) саме з нею. Суд зазначає, що визначення місцем проживання малолітнього сина з матір`ю зовсім не означає, що батько позбавляється права брати участь у вихованні і житті дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем фактичного проживання суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі складає 992,40 грн., які повністю сплачено позивачкою при зверненні до суду (а.с. 42).

Outcome: approved