Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Черніцький І.Р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державної реєстрації після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позовну заяву представник позивача обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який був чоловіком позивача [PERSON] . За час подружнього життя ними був побудований житловий будинок, в якому вони обоє були зареєстровані та спільно проживали і який був об`єктом спільної сумісної власності. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частку майна, а спадкоємцями першої черги були дружина [PERSON] , та діти померлого [PERSON] та [PERSON] , які мали право на обов`язкову часту в майні. На усне звернення до нотаріуса в 2020 році позивач отримала копію заповіту від 29 липня 2016 року та копію заяви від 23 лютого 2018 року, з якої вбачалося, що вона відмовилася від отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя та відмовилася від обов`язкової частки у спадщині. В липні 2020 року позивач дізналася, що на ім`я відповідача видано свідоцтво про право на спадщину від 16 грудня 2019 року на все будинковолодіння [ADDRESS] та вважає, що реєстрація об`єкта нерухомості за відповідачем порушує її право власності на вказаний будинок, який належав їй та її померлому чоловікові на праві спільної сумісної власності. Крім того, позивач стверджує, що будь-яких заяв про відмову від своєї частки у спадщині на користь інших спадкоємців вона не подавала та від належної їй частки майна не відмовлялася. При цьому, із змісту заяви від 23 лютого 2018 року вбачається, що в ній є неточності стосовно зазначення особи померлого та того, кого ця заява стосується, що свідчить про те, що позивач в силу свого віку та юридичної некомпетентності не в змозі була належним чином зрозуміти зміст даної заяви, а сама позивач, підписуючи заяву в нотаріуса, була переконана, що підписує документи, пов`язані з оформленням спадкових прав на своє ім`я. Позов просить задоволити в повному обсязі. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2020 року відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. 15 грудня 2022 року представник позивача адвокат Черніцький І.Р. подав до суду заяву про відмову від позову в частині вимог про визнання відмови від прийняття обов`язкової частки спадщини недійсною, та як наслідок визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання за нею 1/12 частини зазначеного вище житлового будинку, як обов`язкової частки у спадщині після смерті чоловіка. Провадження у справі щодо частини цих позовних вимог просить закрити, а частину позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (заповітом), що видано приватним нотаріусом Журавель С.С. на ім`я відповідача після смерті [INFO] Маршалек [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в частині визначеної йому частки 1/2, яка відповідно до закону має становити 1/2 частину, та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , просить розглядати по суті. В судове засідання сторони не з`явилися. Представники позивача та відповідача, а також третя особа - приватний нотаріус Журавель С.С., подали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник позивача у своїй заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі з врахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог. Представник відповідача адвокат Череватий П.М. у своїй заяві проти позову заперечив, просив суд при ухваленні рішення врахувати відзив та надані письмові пояснення, в яких зазначено, що із заяви [PERSON] від 23 лютого 2018 року вбачається, що остання визнала ту обставину, що спірне будинковолодіння належало її покійному чоловікові на праві особистої приватної власності, а тому нотаріусом було включено до спадкового майна все будинковолодіння, що розташоване по [ADDRESS] , а не його половину. Крім того, понад два роки [PERSON] не проявляла жодного інтересу щодо власності у спірному майні, а обставини, за яких вона дізналася про порушення її майнових прав, не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними долученими до позовної заяви доказами. Тому відповідач вважає, що [PERSON] в повній мірі усвідомлювала зміст своїх дій і бажала, щоб спірне майно перейшло у власність її онука. В судовому засіданні 25.06.2021 року позивач [PERSON] пояснила, що під час підписання документів у нотаріуса, яка є їхньою сусідкою, остання їй жодних роз`яснень не надавала, документи, що були надані їй для підпису, вона не читаючи підписала, оскільки вважала, що вони пов`язані із оформленням спадкових прав на її ім`я. В реєстрі не розписувалась. Разом із цим, позивач зазначила, що спірне будинковолодіння вони, разом із чоловіком [PERSON] , будували на протязі 20-ти років, а тому вважає, що має право на 1/2 його частку і, при цьому, не заперечує, щоб право власності на іншу половину будинковолодіння перейшло до внука [PERSON] . Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу Журавель Світлана Степанівна в письмових поясненнях щодо позову зазначила, що нею під час вчинення нотаріальної дії, а саме засвідчення справжності підпису [PERSON] на заяві, було дотримано вимоги законодавства. Особу [PERSON] було встановлено згідно наданого нею паспорта громадянина України, а дієздатність особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, було перевірено на підставі наданих документів, що підтверджують вік, а також на підставі розмови. Крім того, позивачці, перед вчиненням нотаріальної дії, було роз`яснено зміст її прав відповідно до Цивільного кодексу України, в тому числі щодо нерухомого майна, а також щодо правових наслідків вчинення такої нотаріальної дії, однак [PERSON] було прийнято рішення про відмову від вищезазначених прав. В судовому засіданні 16.08.2022 року приватний нотаріус Підволочиського районного нотаріального округу додатково пояснила, що під час підписання документів, [PERSON] було роз`яснено її права щодо обов`язкової частки в спільному майні подружжя, однак остання повідомила, що її права їй відомі та підписала всі необхідні документи. Після цього, позивач звернулася до неї повторно та повідомила, що під час підписання документів їй не все було зрозуміло і вона не розуміла юридичних наслідків своїх дій, на час звернення ситуація змінилася і вона бажає свою частку у будинковолодінні повернути. Судом було допитано свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні 22.04.2021 року пояснила, що є донькою позивача [PERSON] та померлого [PERSON] , з матір`ю перебуває в хороших стосунках, з відповідачем не спілкується. В спірному будинковолодінні, яке її батьки побудували спільними зусиллями, перебуваючи у шлюбі, вона, її сестра, [PERSON] , та брат, [PERSON] , народилися та виросли. В подальшому, вона та сестра почали жити окремо, а брат залишився проживати спільно з батьками. Коли батько захворів, склав заповіт, згідно якого все належне йому майно заповів онукові [PERSON] . Поки батько жив, стосунки в сім`ї були нормальними, однак після його смерті, брат, [PERSON] , почав до матері погано відноситися. Зі слів матері знає, що коли та вперше приїхала до нотаріуса, остання надала їй для підпису документи, які мати підписала не читаючи, а вже під час наступного візиту, у 2020 році, нотаріус роз`яснила, що вона підписала документ, що посвідчує відмову від частини спадщини, яка належить їй за законом, під час підписання документів нотаріус їй не надав жодних роз`яснень щодо юридичних наслідків її дій. Зазначила, що мама за будинком завжди доглядала, вкладала власні кошти в його облаштування. Разом із цим зазначила, що мати неодноразово розповідала їй та сестрі про те, що брата боїться та боялася його навіть за життя батька, а питання, що стосуються спадщини мати почала обговорювати після того, як стосунки в сім`ї почали погіршуватися та у зв`язку із цим звернулася до суду. Про те, що мати відмовилася від прийняття спадщини їй не було відомо раніше. Сама з заявою про прийняття спадщини не зверталася, бо не мала бажання спадкувати. Щодо стану здоров`я матері свідок повідомила: «мати здорова ще краще від мене». Свідок [PERSON] в судовому засіданні 25.06.2021 року повідомила, що є донькою позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] є її племінником, з яким в них були нормальні стосунки до моменту подачі матір`ю позову до суду. За словами свідка, спірне будинковолодіння було спільною сумісною власність її батьків, про те, що будинок належить лише батькові в сім`ї ніхто не говорив, а сам батько, коли говорив про будинок завжди вживав слово «наше». Крім того, їй було відомо, що в лютому 2018 року мати була в нотаріуса, де підписувала документи, що стосуються спадщини, однак вона (свідок) спадщину приймати не бажала, а тому до нотаріуса не ходила. В 2020 році, після того, як взаємовідносини в сім`ї погіршилися, мати повторно звернулася до нотаріуса, однак остання повідомила, що будинковолодіння їй не належить. Щодо стану здоров`я матері свідок повідомила, що мати здорова, добре бачить, все усвідомлює, вміє читати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 16.08.2022 року пояснила, що є сусідкою позивачки та відповідача. В день складення заповіту померлим [PERSON] її покликали в будинок та попрослили бути свідком під час його складення. Даний заповіт вона прочитала вголос та [PERSON] погодився зі всім, що було написано. З приводу того, про яку частку будинковолодіння йшлося в заповіті вона не може нічого повідомити, оскільки не пам`ятає. Крім неї, свідками під час складення заповіту були [PERSON] та [PERSON] . Суд, заслухавши сторони та свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, встановив наступне. [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 07 лютого 2018 року Виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області. На запит суду, приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. надано копію спадкової справи №15/2018, заведеної до майна померлого [PERSON] . Як вбачається із заповіту, складеного 29 липня 2016 року у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №1389, померлий все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] , [INFO] . Згідно з заявою [PERSON] , зареєстрованою в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №47, від 23.02.2018 року, остання повідомляє, що одержувати свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку не бажає. В цій заяві також зазначено, що виділяти частку в спільному майні подружжя та отримувати свідоцтво про право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя [PERSON] не бажає, оскільки майно належало померлому на праві особистої приватної власності. Нотаріусом їй роз`яснено зміст ст. ст. 225, 229-231, 233, 368-370, 1241, 1273-1275 ЦК України, ст.ст. 57, 60-63, 69, 70, 72 СК України. Разом з тим, у цій заяві у четвертому абзаці зазначено: «….мені, чоловіку померлої…….належало померлій….». Як пояснила в судовому засіданні приватний нотаріус Журавель С.С. такі формулювання виникли внаслідок технічних помилок, та у заяві малося на увазі, що помер чоловік, а не жінка. Норми закону вона особисто роз`яснювала позивачу. Згідно заяви, зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №19, від 24 січня 2019 року, після смерті діда [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину прийняв [PERSON] . Рішенням Підволочиського суду Тернопільської області у справі №604/99/19 від 12.03.2019 року: встановлено факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності на будинковолодіння, що за адресою [ADDRESS] , виданого 06 червня 2002 року на підставі рішення виконкому Скалатської міської ради від 30 жовтня 2001 року №83; встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є дідом [PERSON] , [INFO] . Рішення вступило в законну силу. Як вбачається із заяви, зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №345, від 16 грудня 2019 року, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. із заявою, в якій просить видати на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті діда [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 06 червня 2002 року Скалатською міською радою на підставі рішення виконкому Скалатської міської ради від 30 жовтня 2001 року №83, будинковолодіння, що розташоване в [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно інформації Бюро технічної інвентаризації від 10 лютого 2019 року №65, а також довідки про технічний опис об`єкта нерухомого майна, виданої Бюро технічної інвентаризації 10 лютого 2019 року №66, до будинковолодіння [ADDRESS] відносяться будівлі та споруди, а саме: житловий будинок загальною площею 61,3 м.кв, житловою площею 37,1 м.кв, тамбур, сходи, прибудова, літня кухня з гаражем, господарські будівлі, підвал, підвал, вбиральня, огорожа. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16 грудня 2019 приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. за реєстровим №3354, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1932 року народження, який помер [INFO] , є його онук [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстровано 16.12.2019 року на підставі зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину за заповітом за [PERSON] , що вбачається з Витягу з ДРРПНМ про реєстрацію права власності №193443696 від 17.12.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1987839861246. Що також підтверджується відповіддю на запит адвоката Черніцького І.Р. Бюро технічної інвентаризації №49 від 24 липня 2020 року. Відповідно до довідки №700, виданої 17 серпня 2020 року виконкомом Скалатської міської ради, [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Як вбачається із копії свідоцтва про одруження [NUMBER] , [PERSON] , 1932 року народження, та [PERSON] , 1940 року народження, [INFO] одружилися у Скалатському райбюро ЗАГС, актовий запис №31. Після реєстрації шлюбу, дружині присвоєно прізвище - « [PERSON] ». Згідно довідки №24, виданої 20 лютого 2018 року Скалатською міською радою Підволочиського району Тернопільської області, на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , разом із ним в житловому будинку [ADDRESS] була зареєстрована його дружина [PERSON] , [INFO] . При прийнятті рішення суд виходив з наступного. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус, у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] , позивач 23 лютого 2018 року звернулася до приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. з заявою про те, що їй відомий зміст заповіту її чоловіка [PERSON] , згідно з яким він все своє майно заповів [PERSON] відповідачу у справі. Тобто позивач погодилася на розпорядження її чоловіком майном, яка належало йому на праві особистої приватної власності, оскільки про це вона також вказала в зазначеній заяві. Крім того, як вбачається з вищезазначеної заяви позивач відмовилась від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, передбачену їй відповідно до статті 1241 ЦК України. Так, згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Виходячи з вищезазначеного, [PERSON] відмовилась від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, як непрацездатна, після смерті свого чоловіка, а також відмовилася від права на 1/2 частку спірного будинковолодіння, оскільки таке вважала особистою приватною власністю спадкодавця. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна. Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 06.02.2019 р., прийнятій за результатам розгляду цивільної справи №564/718/15-ц, зазначив, що подаючи заяву про видачу свідоцтв про право власності на частку у спільному майні, другий з подружжям заявляє про те, що зареєстроване за спадкодавцем майно має статус спільного майна подружжя і належить їм у рівних частках. Звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Неподання такої заяви можна розцінити як визнання іншим з подружжя належності майна особисто спадкодавцю, так як набуття майна у період шлюбу не виключає можливість віднесення такого майна до роздільного майна подружжя. У вказаній справі, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанції про те, що оскільки особа не заявила про віднесення житлового будинку з надвірними будівлям до спільного майна подружжя і про належність їй 1/2 його частки, то зазначений будинок увійшов до складу спадщини після померлого у цілому. Визначальним при застосуванні ст. 71 ЗУ «Про нотаріат», на думку Верховного Суду, є подання іншим із подружжя заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку спільному майні, тобто заявления вимог щодо віднесення майна до спільного майна подружжя. З аналізу матеріалів справи судом встановлено, що позивач не зверталася до нотаріуса з заявою про про видачу свідоцтва про право власності на частку спільному майні подружжя. Згідно зі статтею 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до частини 4 статті 263\~ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. У пункті 19 Постанови Пленум\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду справ\~про визнання\~правочинів недійсними»\~від 06\~листопада 2009\~року №9 роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Верховний Суд у справі 404/5790/16-ц зазначив про те, що зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку зі смертю у подальшому особи (майже через три роки), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статями 225, 229-231, 233 Цивільного кодексу України. В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка представник позивача покликається на те, що позивачка в силу свого віку та юридичної некомпетентності не в змозі була належним чином осмислити та зрозуміти зміст даної заяви. Крім того, продовжує проживати у будинку, який входить до складу спадщини, іншого житла не має, а тому є сумнівним що вона відмовилась від єдиного місця проживання наражаючи себе на бездомність. Підписуючи заяву у нотаріуса, позивач була переконана, що підписує документи, пов`язані з оформленням спадкових прав на своє ім`я після смерті свого чоловіка. Представник позивача у позовній заяві просить визнати правочин недійсним саме з підстав, визначених частиною 1 статті 229 ЦК України. Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Натомість позивачкою та її представником не доведено жодним належним та допустимим доказом, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. При цьому, суд бере до уваги покази свідків [PERSON] , яка перебуває в близьких стосунках з позивачем та повідомила, що мати здорова, добре бачить, все усвідомлює, вміє читати, а також покази свідка [PERSON] , яка також підтримує добрі стосунки з позивачем та повідомила суду, що у матері добре здоров`я. Обидва свідки зазначили, що підставою звернення до суду стали неприязні стосунки матері з сином, що також зазначено позивачем у позові. Крім того, в наданій суду довідці №210 від 07.09.2020 року, виданій НКП «Амбулаторія, групова практика Скалатської міської ради» не міститься інформації про такі вади здоров`я позивача, які не дають їй можливості адекватно сприймати життєві обставини. Третя особа приватний нотаріус Журавель С.С. в поясненнях щодо позову повідомила, що під час вчиненням нотаріальної дії дієздатність [PERSON] було перевірено на підставі наданих документів, що підтверджують вік, а також на підставі розмови. Виходячи із матеріалів справи, суд приходить до переконання про те, що не дивлячись на похилий вік, позивачка не має будь-яких вад фізичного чи психічного здоров`я, в силу яких вона не могла б усвідомлювати зміст своїх вчинків, а відтак, могла та повинна була розуміти зміст підписуваних документів. За змістом статей 12, 13, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed