Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

15 вересня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей з ним. В позовній заяві позивач зазначив, що з 10.09.2016 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З [PERSON] вони не проживають однією сім`єю з літа 2020 року і з того ж часу припинені шлюбні відносини та ведення спільного господарства, стали мешкати окремо через зловживання відповідачкою спиртними напоями. Остання не приділяла належної уваги дітям, що призвело до погіршення стосунків між ними, сварок та скандалів. Спочатку діти проживали разом із матір`ю, але після двох притягнень останньої до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків з виховання дітей, в тому числі і по відношенню до своєї підопічної [PERSON] . Тому, восени 2021 року всі троє перейшли мешкати до нього, де і проживали по 23.02.2022 року і відповідачка проти цього не заперечувала. 24.02.2022 року в день свого народження відповідачка забрала дітей до себе з тим, що через день-два поверне їх йому, але цього не зробила. У зв`язку із воєнним станом без його згоди 28.02.2022 року вивезла дітей за межі України в Польщу. З того часу він постійно у телефонному режимі спілкується з дітьми, а раніше не звернувся до суду із даним позовом, оскільки суди певний час не працювали. Після повідомлення 05.06.2022 року дочкою у телефонному режимі про те, що мати продовжує зловживати алкоголем та не піклується про них, остання побила дочку та нанесла їй тілесні ушкодження. Вважає, що в подальшому є реальні ризики того, що відповідачка може продовжувати завдавати дітям фізичної і моральної шкоди. Через це позивач 08.06.2022 року звернувся до Міністерства юстиції України з метою повернення дітей відповідно до «Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» до якої Україна приєдналася. Україна та Польща є учасниками даної Конвенції. Міністерство юстиції 16.06.2022 року у своїм листі зазначило, що згідно із порядком, передбаченим Міністерством юстиції Республіки Польща через воєнний стан в Україні, повернення дітей можливо після визначення їх місця проживання в Україні. Враховуючи викладене, позивач вважає, що через поведінку матері, яка виражається у недбалому ставленні до виховання дітей, може ставити питання перед судом про визначення місця проживання дітей з ним, за адресою: [ADDRESS] , крім того таке бажання виражають і самі діти. Визначивши місце проживання дітей з батьком, просить стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частки від її доходу. 30.09.2022 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з призначенням на 08.11.2022 року до підготовчого засідання. 08.11.2022 року підготовче засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті на 05.12.2022 року. Позивач до судового засідання не прибув надавши заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає. Представник третьої особи, також, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позову. Відповідачка до суду не прибула, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце судового розгляду, відзиву на позов не надала, причин неявки не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, встановив обставини та відповідні до них правовідносини. Дані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцією ООН «Про права дитини». Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини Згідно ст. ст. 11-12 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. П.2.3. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів передбачено, що при проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. Зокрема, судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 10.09.2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.8). Від шлюбу вони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.9-10). З липня 2020 року подружжя не підтримують шлюбних відносин та спільного господарства не ведуть, проживають окремо: позивач - в [ADDRESS] (а.с.11); відповідачка - в [ADDRESS] (а.с.26). Відповідачка почала зловживати спиртними напоями та не приділяла належної уваги дітям. Тому, за домовленістю між собою батьки вирішили, що діти з вересня 2021 року будуть проживати із батьком, з яким вони прожили по 23.02.2022 року, тобто півроку. 24.02.2022 року [PERSON] запросила дітей до себе додому для святкування її дня народження, пообіцяла через день-два повернути їх батькові, але у цей же день почалася війна в Україні. Дітей відповідачка не повернула, позивач вже більше їх не бачив. Проте, згодом, виявилося, що відповідачка у зв`язку із воєнним станом 28.02.2022 року без його згоди вивезла дітей за межі України в Польщу. Весь час перебування дітей за кордоном позивач спілкувався з ними лише у телефонному режимі. 05.06.2022 року позивачу зателефонувала дочка [PERSON] та повідомила, що мати продовжує зловживати спиртними напоями, неналежно виконує свої батьківські обов`язки, а після цього ще і побила її. Сам батько характеризується позитивно, у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває на обліку (а.с.18), має належні житлові умови (а.с.20), під час війни не працює, але перебуває на обліку у Первомайській міськрайонний філії Харківського обласного центру зайнятості як безробітний та отримує державну допомогу. Беручи до уваги той факт, що батьки спільно та добровільно самі визначили з вересня 2021 року місце проживання дітей з батьком через недбале ставлення до них з боку матері, що підтверджується постановами Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 19.10.2021 року та 15.11.2021 року відносно подій, що мали місце 28.06.2021 року та 20.09.2021 року (а.с.15-17); факт того, що відповідачка і тепер, перебуваючи за кордоном, продовжує вчиняти дії, які наражають дітей на ризик отримати моральну чи фізичну шкоду; що діти хочуть повернутися до батька, адже до того вони вже півроку проживали з ним у нормальних умовах, про що свідчить акт КП «Жилсервіс» (а.с.20); що відповідачка чи не злочинним шляхом вивезла дітей за кордон без згоди їх батька, суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей із батьком підлягають задоволенню. Визначаючи місце проживання дітей з батьком, суд вважає за необхідне на його користь стягнути і аліменти. Позивач просить стягнути з відповідачки аліменти в розмірі 1/3 частки від доходів останньої. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, а відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При вирішенні судом питання щодо розміру аліментів, відповідно до ст.182 СК України, враховуються такі обставини, як стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що розмір аліментів, які бажає отримувати позивач по справі, а саме 1/3 частку заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття є невеликою та обґрунтованою. Відповідачка не надала судові відомостей про стан свого здоров`я та про матеріальний стан або про наявність інших утриманців. Тому, суд доходить висновку, що зазначений позивачем розмір аліментів є достатнім та доцільним і дана позовна вимога підлягає задоволенню. Згідно зі статтею 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Позивач від сплати судового збору за вказану позовну вимогу звільнений (п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»), відтак, відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір у сумі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідачки на користь Держави. Згідно тієї ж норми ЦПК за позовну вимогу про визначення місця проживання дітей з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved