Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

03.02.2020 року позивач звернулась до Октябрського районного суду м.Полтави із позовною заявою до відповідача про визнання заповіту недійсним, у якій просила визнати недійсним заповіт [PERSON] , який зареєстрований у спадковому реєстрі під номером 62923282 із номером в реєстрі нотаріальних дій 3-708 від 31.08.2018 року та посвідчений у Першій полтавській державній нотаріальній конторі; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу та інші судові витрати.\~\~ В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер рідний батько позивача [PERSON] , який за життя повідомив, що у 1997 році він склав заповіт на користь позивача та брата [PERSON] . Однак племінник [PERSON] повідомив, що [PERSON] був складений новий заповіт на його користь на все належне майно. З витягу із спадкового реєстру вона дізналась, що 31.08.2018 року у Першій полтавській державній нотаріальній конторі дійсно зареєстрований новий заповіт. Позивач переконана у тому, що цей заповіт вчинений з порушенням норм законодавства України і він не відповідав волі спадкодавця та є недійсним. Причиною смерті [PERSON] вказано церебральний атеросклероз, що підтверджується Довідкою про причину смерті за № 134 від 02, 09.2019 року, виданою КП Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня. З 2009 року [PERSON] хворів на гіпертонічну хворобу, переніс три інфаркти міокарда (2009, 2011, 2018 р.р.), мав інвалідність 2 групи по серцево-судинним захворюванням. В 2017 році стан [PERSON] різко погіршився. У листопаді 2017 року йому було поставлено діагноз церебральний атеросклероз. З березня 2018 року по день смерті він декілька разів проходив лікування у психіатричній лікарні ім.Мальцева, оскільки на фоні серцево-судинних захворювань у нього розпочались органічні психічні розлади. Знаходився на диспансерному обліку у психіатричному диспансері м.Полтави. Згідно виписок із медичної карти на протязі двох останніх років неодноразово звертався до лікарів, проходив лікування в стаціонарі та мав захворювання: - лікування в стаціонарі 4-ї міської клінічної лікарні, виписка за період з 17.02.2018 по 26.02.2018, діагноз гіпертонічна хвороба 2 ст., дифузний кардіосклероз, астено-невротичний синдром, синдром судинного пароксизму; - лікування у психіатричній лікарні ім. Мальцева у період з 08.03.2018 року по 13.04.2018 року, після виписки ліки за призначенням приймати відмовився; - виписка за період із 31.07.2018 року із кардіологічного відділення для хворих інфарктом міокарду із Полтавського обласного клінічного кардіологічного диспансеру, діагноз гострий повторний інфаркт міокарда та інші розлади здоров`я. При проходженні курсу лікування була призначена консультація лікаря-психіатра, яким після огляду 02.08.2018 встановлено діагноз «Органічний розлад з тривожно- іпохондричним компонентом»; - виписка за період з 28.09.2018 року по 08.10.2018, лікування у неврологічному відділенні, діагноз: ішемічний інсульт в басейні ВББ з вестибулоатактичним синдромом, поведінкові розлади, ДЕ 3 ст. на фоні гіпертонічної хвороби 3 ст. церебральний атеросклероз 3 ст., дифузний кардіосклероз 3 ст. та постінфарктний кардіосклероз; - довідка про проходження комп`ютерної томографії головного мозку 29.09.2018 року, висновки ОНМК по ішемічному типу, ХНМК перенесених лакунарних ОНМК в обох сферах головного мозку, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія явищами церебральної атрофії, розширенням желудочкової системи; - з 08.10.2018 року до моменту смерті знаходився на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні їм.Мальцева. За місяць до реєстрації та посвідчення заповіту [PERSON] переніс третій інфаркт і на час посвідчення заповіту 31.08.2018 року знаходився у важкому стані здоров`я. Наведені факти та обставини дають підстави позивачу вважати, що через хворобу покійний батько не сприймав реально дійсність і не міг керувати своїми діями. Спірний заповіт підписаний у період, коли заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Оскільки заповіт порушує права позивача як спадкоємця першої черги так і спадкоємця за заповітом від 1997 року на спадкове майно, то позивач звернулася до суду з вказаним позовом. 05.02.2020 року ухвалою судді Гальонкіної Ю.С. відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання по справі. 24.03.20202 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в позові [PERSON] в зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. У відзиві зазначили, що позивач обґрунтовує наявністю захворювань у померлого [PERSON] , які виключають можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, однак ніяким чином не підтверджується такий стан саме 31.08.2018 року. У період часу з 14.03.2018 року по 30.07.2018 року та з 05.08.2018 року по 28.09.2018 року [PERSON] проживав самостійно за адресою: [ADDRESS] , забезпечував себе продуктами харчування, мав стійкі соціальні зв`язки з оточуючими, ріднею тощо. Виписки з місць лікування [PERSON] не містять даних про неспроможність останнього в момент укладення оспорюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що відповідно не є підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України. (т. 1, а.с.74-78). 08.04.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначала, що відзив відповідача не містить посилань на документи чи будь-які докази, якими відповідач заперечував би позовні вимоги, не містить заперечень стосовно усіх перерахованих фактів та обставин, які наведені позивачем у позові і які заявлені як підстава позовних вимог із посиланням на докази, заперечення у відзиві відповідача фактично зводяться до перерахування правових норм. Водночас твердження відповідача стосовно забезпечення [PERSON] продуктами харчування, стійких соціальних зв`язків не відповідає дійсності, оскільки останній у вказані у позові періоди часу перебував на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних закладах. У періоди часу між стаціонарними лікуваннями [PERSON] хоч і проживав у своїй квартирі за адресою: [ADDRESS] , але постійно потребував сторонньої уваги і допомоги у вирішенні питань побуту та життя. Позивач вказує, що постійно надавала покійному батьку допомогу у вирішенні питань побуту, придбавала йому продукти харчування, ліки та предмети побуту за необхідності. Придбання, приготування їжі, прання одягу та побутових речей, оплата комунальних послуг здійснювалося нею або членами її родини. Ні брат [PERSON] , ні відповідач [PERSON] більшість часу, останні кілька років перебували за кордоном (а.с. 112-116). 02.11.2020 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам комунального підприємства «Полтавська обласна психіатрична лікарня ім. О.Ф.Мальцева Полтавської обласної ради», провадження у справі зупинене на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 01.04.2021 року у справі відновлено провадження. 13.05.2021 року ухвалою суду (головуюча суддя Гальонкіна Ю.С.) закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. 12.10.2021 року проведено повторний авторозподіл зазначеної справи у зв`язку із закінченням повноважень судді Гальонкіної Ю.С. Згідно повторного автоматизованого розподілу, справа розподілена на суддю Гольник Л.В. Ухвалою судді Гольник Л.В. від 18.10.2021 року вказана цивільна справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача та позивач заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, Вказували, що посмертна судова-психіатрична експертиза є неналежним та недопустимим доказом, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Треті особи у судове засідання не з`явилися. Перша Полтавська нотаріальна контора подала заяву про розгляд справи без їх участі. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених\~ст.223 ЦПК України\~для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до такого висновку судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено і дана обставина не заперечується сторонами, що [PERSON] є рідною батьком позивачки [PERSON] та третьої особи [PERSON] (а.с. 12, 13) Крім того, учасниками процесу не заперечувалось, що на праві приватної власності [PERSON] належали однокімнатна квартира [ADDRESS] , житловою площею 18,3 кв.м, загальною площею 36,7 кв.м та гараж у автогаражному кооперативі «Каштан-1», загальною площею 24,8 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , та належать до спадкового майна (т. 1, а.с. 16). [PERSON] , [INFO] ,\~ помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (т. 1, а.с. 11, 54). 31.08.2018\~року [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~склав заповіт,\~яким на\~випадок своєї\~смерті зробив\~розпорядження:\~належну на\~праві приватної\~власності квартиру\~ [ADDRESS] та\~належний на\~праві приватної\~власності гараж\~№ [NUMBER] \~в автогаражному\~кооперативі «Каштан-1»,\~розташований по\~вул.\~Гребінки,\~16г\~в м.\~Полтаві заповів\~ [PERSON] ,\~25.11.1990\~Вказаний заповіт\~посвідчений державним\~нотаріусом Першої\~полтавської державної\~нотаріальної контори\~Шестун Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3-708 (т. 1, а.с. 60). 16.09.2019 після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лебедь Н.В. заведено спадкову справу №64747461, у нотаріуса №18/2019, про що свідчить копія спадкової справи та витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №57564470, виданий 16.09.2019 (т. 1, а.с.49-69). Відповідно до\~ст.1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~1261\~ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Внуки, правнуки спадкодавця за положеннями ч. 1 ст. 1266 ЦК України, спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до\~статті 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2\~ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно\~ст.1234 ЦК України\~право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до положень ч. ч.1, 2\~ст. 1257 ЦК України\~заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно п. 4\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам відповідно до\~статті 215 ЦК\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з частиною другою\~статті 1267 ЦК України\~за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заінтересованими особами, повноважними пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним, відповідно до частини другої\~статті 1257 ЦК України, можуть бути виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, виникли відповідно до норм книги\~шостої ЦК України\~(спадкоємці за законом, спадкоємці за іншим заповітом, відказоодержувачі), та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту. Відповідно до вимог\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із\~статтею 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені\~статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України\~передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16\~ЦК) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85\~ЦК) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту: 1) зміст заповіту не може суперечити положенням\~ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю; 3) заповіт складається особисто заповідачем; 4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст.\~1251,\~1252 ЦК. Відповідно до\~ст. 225 ЦК\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У п.16\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9\~роз`яснено, що правила\~ст. 225 ЦК\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 року у справі №372/1862/17 підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1\~ст.225 ЦК\~має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані «фактичної недієздатності». При цьому слід врахувати, що в контексті ч.1\~ст.225 ЦК\~заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п.18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7). Відтак висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент складення заповіту. Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 року у справі №204/1064/16-ц наголосив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1\~ст.225 ЦК\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Згідно\~ст. 110 ЦПК\~висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до Акту судово-психіатричного експерта №98 від 15.03.2021 КП «Обласного закладу з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» [PERSON] станом на 31.08.2018 року виявляв ознаки психіатричного розладу у вигляді деменції судинного (атеросклеротичного) походження, наявний у [PERSON] психічний розлад позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними на час складання заповіту 31.08.2018 року (т. 2, а.с. 5-19). Досліджуваний висновок судово - психіатричного експерта містить відмітку про попередження експертів про відповідальність за відмову або видачу явно неправдивого висновку за ст. 384, 385 КК України. Як свідчить зазначений висновок, фахівцями експертної установи для надання відповіді на поставлені питання вивчено та проаналізовано матеріали цивільної справи, інформацію з медичних карток [PERSON] , витребуваних за клопотанням учасників процесу. Вказаний висновок судово-психіатричної експертизи повністю підтверджений допитаним у судовому засіданні експертом [PERSON] . Висновок посмертної судової-психіатричної експертизи від 15.03.2021 року містить відомості про психічний стан хворого, які були отримані і досліджені експертами і обґрунтування (мотиви) прийнятого рішення щодо психічного стану хворого на час посвідчення заповіту, тобто відсутні підстави стверджувати про його необґрунтованість. Таким чином, в проведеній посмертній судово-психіатричні експертизі зроблено категоричний висновок про неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання ним заповіту, що саме по собі є підставою для визнання складеного заповіту недійсним з підстав передбачених ч.1 ст.225 ЦК України. Крім того, нездатність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними, підтвердили допитані у судовому засіданні, за їх згодою, в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які вказали, що [PERSON] проявляв ознаки дезорієнтування в часі та на місцевості, потребував постійного стороннього догляду через свій стан здоров`я. У справі відсутні належні, допустимі і достатні докази, які б давали підстави вважати встановленим існування об`єктивних обставин, які б ставили під сумнів та/або ж спростовували висновки експертизи. При цьому, показання свідків сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не спростовують того факту, що станом на 31.08.2018 року [PERSON] виявляв ознаки психіатричного розладу у вигляді деменції судинного (атеросклеротичного) походження, який позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними на час складання заповіту 31.08.2018 року. Те, що під час спілкування з [PERSON] у них складалося враження, того, що він психічно здоровий, не спростовує наявності у нього психічного розладу. Згідно ч.ч.1-4\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст.80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст.81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи викладені позивачем та встановлені висновком посмертної судово-психіатричної експертизи. На підставі з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, та враховуючи висновки судово-психіатричного експерта №98 від 15.03.2021 КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради»», медичну документацію, показання свідків, суд приходить до висновку про визнання заповіту недійсним. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно із ч.6 - ч.9 ст.139 ЦПК України розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення експертизи в розмірі 5353,32 грн. (т. 2, а.с. 1). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Outcome: approved