Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

АТ «Укрсоцбанк» в квітні 2019 року звернулось в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення. В обгрунтування вимог позивач зазначив, що право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , [PERSON] , було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» на підставі застереження в іпотечному договорі від 01.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., зареєстровано в реєстрі за № 11769. На час звернення із позовом у житловому приміщенні фактично проживають відповідачі. Позивач посилається на законодавчо закріплені принципи непорушності права власності, наявність перешкод у вільному розпорядженні майном та просить зняти з реєстрації відповідачів, зобов`язати осіб звільнити з квартири особисті речі, виселити в примусовому порядку, відшкодувати судові витрати. Ухвалою суду від 24.04.2019 року по справі відкрите спрощене позовне провадження, до участі у справі в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради. Згідно ухвали суду від 23.12.2019 року як правонаступника АТ «Укрсоцбанк» до участі у справі залучено АТ «Альфа-Банк» (на час ухвалення рішення назву змінено на АТ «Сенс Банк»). Ухвалою суду від 05.03.2020 року провадження по справі зупинене до розгляду іншої справи за позовом [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно (295/17089/19). Провадження поновлене 07.06.2022 року. На адресу суду 12.12.2022 року надійшла заява представника [PERSON] , в якій відповідний учасник просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що взаємне тлумачення положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України вказують про можливість виселення громадян з жилого приміщення без надання іншого приміщення лише в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, що був придбаний за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Крім того, на думку сторони, не є доведеним з боку позивача і направлення вимоги про виселення як необхідної умови за змістом ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки долучений до позову аркуш не може вважатись належно складеною вимогою, в тому числі за ознакою реєстраційних даних. Відповідач звертає увагу, що відповідна вимога фактично не отримувалась. Сторона зауважує на принципах справедливого розгляду, закріпленого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказує на викладену у постановах Верховного Суду практику у подібних правовідносинах, та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представник третьої особи зазначила, що орган опіки та піклування прийшов до висновку, що виселення неповнолітніх з жилого приміщення не відповідатиме інтересам таких дітей. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судом встановлено наступні обставини. Рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.09.2018 року за АТ «Укрсоцбанк» зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі застереження в іпотечному договорі від 01.08.2007 року. Спірне майно не придбавалось за кредитні кошти, що не заперечується учасниками справи. На час розгляду справи позивач є власником відповідного спірного майна. Вимогою про добровільне виселення від 21.01.2019 року, направленою за місце проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] , вказано про необхідність звільнення мешканцями житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку. Направлення вимоги підтверджено відомостями згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів, фіскальним чеком про оплату послуг поштового зв`язку. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з частинами другою та третьою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13.03.2019 року по справі № 520/7281/15-ц вказала, що "зазначена у частині другій статті 40 Закону України "Про іпотеку" та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України "Про іпотеку". Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України "Про іпотеку" та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки". У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року по справі № 754/14503/16-ц наведено висновок, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України "Про іпотеку" та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Отже, загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України "Про іпотеку" та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги». Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.06.2021 року по справі № 347/1073/19. При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зауважено на тому, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року (справа № 727/8928/17-ц) містить висновок, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Наведена практика Верховного Суду, зазначена у рішенні як приклад, тобто не обмежена відповідними постановами, за змістовною оцінкою та тлумаченням виявляє процес формування правозастосовчої діяльності, а правильність підходу, з огляду на взаємні протиріччя, викладені в період відносно короткого проміжку часу, не може бути виявлена лише за критерієм останнього ухвалення постанови. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. З врахуванням покладених законодавцем принципів судочинства, які, крім іншого, грунтуються на ознаках верховенства права , поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу, головним напрямком при вирішення наведеного спору залишається ухвалення справедливого рішення. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. На думку суду, ознаку справедливості не можна досягти, обмежуючи розуміння такого терміну лише за ознаками звичайного стороннього спостереження, або за підходом суб`єктивного погляду учасника до виниклого спору та його наслідків, вочевидь зрозумілого для суду за проявом людського гуманітарного відношення. В розрізі змагальності сторін як елементу добросовісності поведінки, намаганні досягти результатів та переконати в необхідності або доцільності закріплення спірних правовідносин на очікуваному для сторони рівні як справедливого результату, є необхідним звернути особливу увагу на тому, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Оцінка балансу інтересів учасників, справедливого «розподілу» тягаря виниклого спору здійснюється судом як з огляду на регулюючі відповідні правовідносини нормативні акти як певного фундаменту очікуваного запиту та заперечень, так і за іншими факторами: набуття матеріального інтересу на початку таких правовідносин, добросовісності поведінки протягом усього часу, зміни в економічній ситуації як об`єктивних умов, ініціативності сторін у досягненні компромісного розв`язання, можливості досягнення результатів шляхом найменшої шкоди інтересам позивача та відповідачів. У виниклому спорі інтерес позивача, який полягає у намаганні відшкодувати витрати, фактично понесені внаслідок передання грошових коштів, не повернутих на користь такого кредитора, та який здійснюється через доведення обсягу прав власника майна, є протилежним інтересу відповідачів, виселення яких виявляє зрозумілий негативний результат. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 8 кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як зазначалось вище, передане в іпотеку майно не придбавалось за рахунок кредитних коштів, право власності позивача набуте внаслідок застосування положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі застережень в іпотечному договорі. Вказані обставини не заперечуються. Згідно з ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час набуття права власності позивачем, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в чинній редакції після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотеко держателя. За змісту позовної заяви [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк», за участю третьої особи державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзь Є.І., слідує, що між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 32\~000 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування коштами з кінцевим строком повернення до 22.03.2022 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено договори іпотеки від 29.03.2007 року, згідно якого в іпотеку була передана однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , та від 01.08.2007 року, за умовами якого в іпотеку передано двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідні обставини визнаються. В даному випадку слід звернути увагу, що внаслідок реалізації позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки зобов`язання позичальника перед кредитором припинились на підставі положень Закону України «Про іпотеку». При цьому, отримані у позику грошові кошти в сумі 32\~000 доларів США фактично використано відповідачем, а відомості про цільове використання коштів обмежені в письмових поясненнях учасника щодо початку будівництва житлового будинку. Будь-які дані про відсоток готовності об`єкта, можливість проживати у ньому стороною відповідачів не наводиться. Так само, стороною відповідачів не надано будь-яких доказів на підтвердження теперішнього матеріального становища в розрізі можливості продовжити або завершити будівництво будинку. Не надано суду будь-яких пояснень і з приводу того, чому саме при виникненні заборгованості позичальником не здійснено відчуження об`єкта будівництва. Вказуючи на те, що спірне помешкання фактично залишене, оскільки сім`я переїхала до м. Одеса, [PERSON] не надає доказів на підтвердження даних про адресу проживання, час заселення, умови проживання, зв`язок за родинними ознаками із власниками такого помешкання. Судом не здобуто достатніх відомостей і про те, що такий переїзд пов`язувався саме з початком воєнних дій в Україні, оскільки регіон переїзду не можна визнати таким, що за рівнем безпеки є більш сприятливим. В судове засідання відповідачі не з"являлись, пояснення, надані, зокрема, як допит свідків, не надавали. За підсумком наведеного, слід дійти висновку, що відповідачі як родина, набувши грошові кошти та використавши їх на задоволення побутових питань, зокрема будівництва будинку, та фактично звільнившись від решти зобов`язань за кредитними відносинами, які, передбачали, у тому числі, нарахування відсотків, а за змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків в разі прострочення виконання зобов`язань, своєю поведінкою унеможливили захист інтересу позивача як власника на тому рівні, що погоджений сторонами кредитних відносин шляхом окреслення застережень в іпотечному договорі як взаємної згоди учасників правовідносин. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. На думку суду, є суперечливою та недобросовісною поведінка особи, яка передала житло в іпотеку, а в подальшому, коли іпотекодержатель набув власності на відповідний предмет іпотеки внаслідок звернення стягнення через невиконання боржником своїх зобов`язань у погоджений сторонами спосіб, відмовляється звільнити помешкання. Таке становище вочевидь не сприятиме формуванню добросовісної поведінки відповідачів, які, зокрема, можуть і в подальшому здійснювати заселення членів родини у спірне помешкання. Відмова у виселенні осіб фактично унеможливлює повторне вирішення даного питання в судовому порядку, а позивач позбавляється можливості навіть в перспективному огляді використовувати та розпоряджатись майном як власник. За відповідного співставлення інтересів учасників положення ст. 8 Конвенції не виявляє більш істотного та вагомого значення за взаємною оцінкою з положеннями ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції в частині гарантування прав власника. Вимоги справедливого рішення досягаються, в тому числі, із провадженням судового процесу у такий спосіб, щоб кожний з учасників мав можливість реалізації наданих йому процесуальних прав. Суд повторно зауважує, що позивач звернувся в суд із позовом в квітні 2019 року, на досягнення результатів справедливого судочинства судом здійснювалось зупинення провадження у справі до розгляду іншої, пов`язаної із оспорюванням права власності. Справедливе рішення полягатиме, в тому числі, коли між сторонами буде зафіксовано розподіл тягаря за компромісного підходу. В розрізі правової визначеності позивач повинен розуміти характер та порядок власних подальших дій в частині використання належного майна. При цьому, заслуговують на увагу доводи відповідачів про значимість судового рішення в сфері забезпечення житлом у відповідній економічній ситуації. У своїх постановах Верховний Суд звертав увагу, що Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, спрямовані на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит в іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, зокрема й прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. І хоча зміни в положення ст.109 ЖК України протягом періоду з 2011 року не вносились, відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» \~Закон України\~"Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386; 2020 р., № 38, ст. 279; із змінами, внесеними Законом України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом. Відповідний закон набрав чинності 23.04.2021 року, що обумовлює втрату чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" через п`ять місяців. На думку суду, відповідні законодавчі зміни пов`язані з наміром законодавця надати більш інтенсивного розвитку поглибленим у процес регресу кредитним відносинам, зокрема у спосіб отримання фінансування, та пов`язваних із цим, правовідносинам у сфері майнового забезпечення. Господарська діяльність позивача як банку безпосередньо пов`язується із ефективністю використання матеріальних ресурсів. За переконанням суду, досягнення розумного балансу інтересів можливе у спосіб задоволення вимог про виселення з вирішенням питання відстрочення виконання рішення суду, а саме, до досягнення дітьми повноліття, з урахуванням висновку органу опіки та піклування від 07.12.2022 року № 1094 щодо недоцільності виселення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, суд вважає необхідним звернути увагу, що згідно з\~Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим\~Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України. Відповідно до\~Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»\~у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила\~розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку»\~доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Враховуючи, що на момент ухвалення рішення Богунським районним судом м. Житомира про виселення воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону. Вимоги в частині зобов`язання звільнення від особистих речей до задоволення не підлягають, оскільки відповідно до ч.3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Додаткове уточнення таких вимог через зазначення у резолютивній частині рішення суду не вимагається. Також суд відмовляє у задоволені вимог в частині зняття з реєстрації осіб у зв`язку з їх передчасністю. Так,\~відповідно до\~п.\~50\~Порядку декларування\~та реєстрації\~місця проживання\~(перебування),\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із\~задекларованого/зареєстрованого\~місця проживання\~(перебування)\~здійснюється на\~підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з повнолітніх відповідачів на користь позивача витрати з оплати судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial