Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Розпорядженням Верховного суду від 14.03.2022 р. N 7/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" змінено територіальну підсудність судових справ Золочівського районного суду Харківської області на Диканський районний суд Полтавської області. У провадженні Диканського районного суду перебуває на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 100 000 грн., 3% річних в сумі 904,10 грн. та судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1009,04 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 15000 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 11.09.2021 року надав відповідачу грошові кошти у позику в сумі 100 000 гривень зі строком повернення до 03 жовтня 2021 року, що підтверджується виданою [PERSON] письмовою розпискою. Позивач вказує, що ні у встановлений строк, ні на дату звернення до суду відповідач грошові кошти не повернув. Ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області від 23.09.2022 вказаний позов прийнято до провадження і справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, але представник позивача - адвокат Смілянський Я.Г. на адресу суду 05.12.2022 року надіслав заяву про збільшення позовних вимог, де просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму основної заборгованості за договором позики розмірі 100000 грн., 3647,51 грн. Інфляційних втрат та 3%річних у розмірі 904,10 грн. Крім цього, разом з вказаною заявою надіслав клопотання про задоволення змінених вимог та з проханням розглянути справу у відсутність позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча остання неодноразово повідомлявся належним чином про розгляд справи шляхом передавання телефонограми від 21.11.2022 року, яку відповідач прийняв, однак у визначений йому строк відзиву на позов або інших клопотань суду не подав. Відповідач в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзиву на позовну заяву. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 11 вересня 2021 року [PERSON] передав [PERSON] кошти в сумі 100000 грн., останній в свою чергу зобов`язався повернути отримані кошти в строк до 03 жовтня 2021 року, про що [PERSON] видав розписку від 11.09.2021 року. Відповідно до частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом спору та доказування у цій справі є одержання коштів за договором позики, доведення виконання (чи невиконання) відповідачем обов`язку повернення коштів. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отриманя від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як встановлено судом, сторонами визнається факт укладення договору позики та отримання відповідачем спірної суми коштів. Зміст власноручно написаної [PERSON] розписки про отримання грошових коштів від [PERSON] свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання їх повернення. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України). Як встановлено судом, по закінченню зазначеного в розписці строку - 003.10.2021 року, позичальник [PERSON] позики не повернув. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається, з матеріалів справи, зокрема, наявності оригіналу боргової розписки, наданої позивачем, відповідач [PERSON] свого обов`язку за договором позики щодо її повернення за вимогою кредитора не виконав. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення боргу та про причини несвоєчасного погашення боргу за у добровільному порядку. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом, а також у розмірі встановленому договором позики за порушення строків повернення позики пені. Представником позивача надано відповідні розрахунки, які не спростовані відповідачем, згідно яких з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню інфляційні збитки у розмірі 3647,51 грн та 3 % річних у розмірі 904,10 грн. Враховуючи викладені обставин, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики щодо повернення отриманої суми грошових коштів за договором позики не виконав, чим порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позов щодо стягнення вказаних коштів за договором позики, є обґрунтованим, законним і підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. За правилами ст. 141 ЦПК України судовий збір накладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги суд задовольняє повністю, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 1046,04 грн. При зверненні до суду представник позивача також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 15000 грн. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір №б/н про надання правничої допомоги від 15.09.2020 року, додаткову угоду №1 до договору, додаток до договору від 15.09.2020, відповідно до якого вартість наданих послуг (без урахування участі у судових засіданнях) складає 12000 грн. За прийняття адвокатом участі у судових засіданнях, клієнтом додатково сплачується 3250 грн. за кожний судодень. У разі прийняття рішення по справі на користь клієнта, адвокату сплачується додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних вимог. Представником позивача долучено договір про надання юридичних послуг та правової допомоги від 21.01.2022 року, який укладено між позивачем [PERSON] , як клієнтом на Адвокатським об`єднанням "Авангард" в особі керуючого партнера Смілянського Я.Г. Згідно з вимогами частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі №№915/237/18. Розподіляючи витрати, понесені позивачем [PERSON] суд виходить з принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та обсягом виконаної роботи, значення справи та вважає визначений гонорар за надання правничої допомоги співмірним та таким, що підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] становить 16046,04 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved