Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власницею будинку за адресою: [ADDRESS] . У вище зазначеному будинку зареєстровано відповідача за даним позовом, сина позивачки [PERSON] , який в будинку не проживає з 2008 року, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей в будинку не має і взагалі даним житловим приміщенням не цікавиться, перешкод в користуванні житловим приміщенням позивач не чинила. Весь тягар по підтриманню квартири в належному стані лежить на позивачу. В добровільному порядку відповідач не бажає зніматися з реєстрації місця проживання в зазначеному будинку та не виходить на зв`язок. За вищенаведених обставин позивач вважає, що відповідач втратив право на користування вищевказаним житлом. Позивач в судове засідання не з`явився, надала до суду заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся відповідно до положень ст.ст. 128-131 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи, відзив до суду не подав. Відповідно до ст.280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України\~розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 4-5). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні № 227 від 22.06.2022 року, виданої виконавчим комітетом Нивотрудівської сільської ради встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.6). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 86330003 від 03.05.2017 року встановлено, що житловий будинок загальною площею 54,6 кв.м, який розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі приватної власності належить [PERSON] (а.с.7). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 23.06.2022 року встановлено, що під час перевірки комісією в складі [PERSON] , сусідів [PERSON] та депутата с/р [PERSON] будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] встановили, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає за вищевказаною адресою більше року (а.с. 8). Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту. Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. На підставі викладеного вважаю, що Відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як зазначено в ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, судом встановлено, що відповідач на даний час дійсно зареєстрований в будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , але фактично в зазначеному будинку не проживає. На даний час позивач [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд через реєстрацію відповідача [PERSON] у її будинку. Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383\~ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 1\~ст.317 ЦК України\~передбачено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року, ратифікованої\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,\~ст.321 ЦК України\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved