Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником нерухомого майна, а саме будинку [ADDRESS] . 06.12.2007 у даній квартирі був зареєстрований на той час чоловік позивача [PERSON] . Проте після розлучення, впродовж останніх дев`яти років, відповідач не проживає у належному позивачу будинку, його речі та майно там відсутні, оплату за комунальні послуги та інші послуги відповідач не здійснює. Такі обставини створюють позивачу перешкоди у належному володінні своєю власністю. За таких підстав відповідно до ст. 317, 391, 405 ЦК України позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . 11.11.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання на 06.12.2022 та надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. У судовому засіданні 06.12.2022 позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. Не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Додатково пояснила, що відповідач впродовж останніх дев`яти років не проживає у належному їй будинку. Жодних домовленостей між сторонами про порядок користування цим житлом не існує. 04.01.2013 шлюб між сторонами розірваний та відповідач створив нову сім`ю. Пояснила, що у зв`язку з важким матеріальним становищем має намір оформити житлову субсидію, однак реєстрація відповідача у належному їй будинку позбавляє її можливості реалізувати таке право. У судове засідання 06.12.2022 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, у тому числі і через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідача до суду не надходило. У судовому засіданні 06.12.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача. Свідок показала, що обізнана, що відповідач є колишнім чоловіком позивача і вже декілька років не проживає разом з позивачем. Будь-яких речей відповідача за місцем реєстрації у нього немає. У судовому засіданні 06.12.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є подругою позивача та перебуває з нею у дружніх стосунках приблизно 3 роки. Свідок показала, що обізнана, що відповідач є колишнім чоловіком позивача. Вказала, що часто приходить в гості за місцем проживання позивача, при цьому будь-яких речей відповідача там не бачила. У судовому засіданні 06.12.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача. Свідок показала, що обізнана, що відповідач є колишнім чоловіком позивача і вже декілька років не проживає разом з позивачем. Вказала, що останній раз бачила відповідача за місцем реєстрації ще у 2017 році. Ураховуючи наявність усіх умов, визначених ст. 280 ЦПК України, суд прийшов до переконання про можливість здійснення заочного розгляду даної справи та ухвалення за наслідками її розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення та власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. Суд установив, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Указані обставини підтверджуються копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.06.2002, посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Шморгай Т.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1-2129 (а.с. 15). Указані обставини також підтверджуються копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , де власником зазначена [PERSON] (а.с. 12-14). З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] є власником будинку та з 06.12.2007 у цьому будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с. 10-11). Такі обставини також підтверджуються довідкою відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради (а.с. 9). У судовому засіданні встановлено, що реєстрація відповідача у належному позивачу будинку відбулася за згодою останньої. При цьому відповідач був зареєстрований як член сім`ї позивача, а саме як її чоловік. Відтак після реєстрації у спірному будинку та вселення до нього відповідач набув право користування даним нерухомим майном нарівні з його власником. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Разом з тим відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц. Суд встановив, що при вселенні відповідача до належного позивачу будинку жодної домовленості між сторонами про порядок користування даним житлом та порядок втрати такого права не існувало. При цьому відповідач добровільно не проживає у спірному будинку вже більше року, його речі та майно там відсутні, що підтверджується показаннями свідків, які останні надали у судовому засіданні. Також відповідач не приймає участі в утриманні даного нерухомого майна, не сплачує комунальних платежів та зі скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом не звертався. Разом з тим реєстрація відповідача у спірному будинку створює позивачу перешкоди у вільному володінні та користуванні своєю власністю. При цьому відповідач у судове засідання не з`явився та не надав суду будь-яких доказів про поважність причин відсутності у вказаному житлі та на спростовування доводів позивача. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією № 172670578 від 08.11.2022. Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved