Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

[PERSON] \~звернувся з\~позовом до\~суду та\~просить стягнути\~з відповідача\~ [PERSON] \~на свою\~користь заборгованість\~за договором\~позики №\~К111121-4\~у формі\~розписки від 11.11.2021 в розмірі 142 540 грн 09 коп., понесені судові витрати в розмірі 1425 грн 40 коп. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 11.11.2021 між позивачем [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики № К111121-4, відповідно до якого [PERSON] позичив відповідачу кошти в сумі 80 836 грн 80 коп. на строк до 11.05.2022. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, кошти в повному обсязі не повернув, що змусило позивача звернутися до суду захистом порушених прав. Ухвалою суду від 05.10.2022 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження на 26.10.2022. Ухвалою суду від 21.10.2022 судові засідання ухвалено проводити в режимі відеоконференцзв`язку. 26.10.2022 розгляд справи відкладено до 09.11.2022, у зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 09.11.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 29.11.2022. 29.11.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 16.12.2022. Позивач та його представники - адвокат Плачинда К.О., Євтодьєв А.О. в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду представник позивача - адвокат Євтодьєв А.О. подав заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до приписів статей 128, 130, 131 ЦПК України. Зокрема, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив та не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, не подав відзив і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач в судове засідання повторно не з`явився, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, встановив таке. Із оригіналу Договору позики № К111121-4 від 11.11.2021 (Договір) вбачається, що 11 листопада 2021 року [PERSON] , від імені якого діє [PERSON] , на далі за текстом «позикодавець», з однієї сторони та з другої сторони - [PERSON] , надалі за текстом «позичальник» уклали договір про наступне: позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 80 836 грн 80 коп., що за курсом доларів США на день укладення цього договору еквівалентно 3062 долара США 00 центів, в свою чергу позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде 3062 долара США 00 центів, за курсом на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через шість місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 11.05.2022 включно. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Аналогічні обставини містяться в розписці від 11.11.2021, укладеній між [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно до п. 5 Договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики, відповідно до графіка повернення позичальником грошових коштів: 3 352, 80 грн до 11.12.2021 включно; 3 352,80 грн. до 11.01.2022 включно; 3 352,80 грн до 11.02.2022 включно; 3 352,80 грн до 11.03.2022 включно; 3 352,80 грн до 11.04.2022 включно; 64 072,80 грн до 11.05.2022 включно. Пунктом 10 Договору передбачено, що позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. Відповідно до п. 11 Договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1 % від загальної суми заборгованості, за кожен календарний день існування простроченої заборгованості. Із доданого до позову розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 11.11.2021 по 07.09.2022 позичальником було сплачено 10 653,00 грн (а.с. 8). Інші відомості про повернення [PERSON] коштів за договором позики матеріали справи не містять. Разом з цим, позичальником [PERSON] зазначені обставини в установленому законом порядку не спростовано, й жодних доказів, які б свідчили про виконання взятих ним зобов`язань до матеріалів справи не додано. Також, в матеріалах справи відсутні відомості про визнання договору недійсним чи про його розірвання. Таким чином, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами Договір позики № К111121-4 від 11.11.2021 є дійсним, а відповідач [PERSON] зобов`язання за цим договором в повному обсязі не виконав, кошти у вищезазначений строк не повернув. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Надаючи оцінку зібраним по справі доказам, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 14.04.2021 у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді справи № 761/45701/16 у постанові від 16 січня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 483/1953/16-ц\~у постанові від 26.09.2018 та справи № 707/2606/16-ц у постанові від 31.10.2018. Із матеріалів справи вбачається, що оригінал розписки про отримання [PERSON] позики знаходяться в матеріалах справи. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За приписами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положенням ст. 611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Між сторонами дійсно виникли правовідносини починаючи з 11.11.2021, що підтверджується укладеним Договором позики № К111121-4 від 11.11.2021 та розпискою. Відповідно до умов Договору та розписки сума позики складає 80\~836 грн. 80 коп. Беручи до\~уваги,\~що за\~період з\~11.11.2021\~по 07.09.2022\~позичальником було\~сплачено 10\~653,00\~грн,\~то заборгованість\~по договору\~становить 70\~183\~грн 80\~коп. (80\~836,80 грн з вирахуванням 10 653,00 грн). Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Аналіз законодавства свідчить, що в Україні відсутня заборона на укладання цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання її як засобу платежу або як застави. При цьому, фізична особа не є суб`єктом валютного регулювання в Україні. Отже, передача фізичною особою власних грошових коштів в іноземній валюті іншій особі, створює між ними цивільно-правові відносини щодо такого виду майна та не є валютною операцією. З огляду на це, а також приписи статей 1046 та 1049 ЦК України, суд дійшов висновку, що передані однією фізичною особою в розпорядження іншої особи грошові кошти, як специфічний вид майна особи, підлягають поверненню у тому самому виді (у тій самій валюті), у такому ж розмірі та у строки визначені у договорі позики, що і буде належним виконанням грошового зобов`язання позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), зроблено правовий висновок та підсумовано, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Аналогічні висновки Верховного Суду містяться в постановах від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Враховуючи правові позиції Верховного Суду України, зміст договору позики та розписки (отримання у позику коштів у гривнях), суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума коштів в гривнях, оскільки кошти отримані у позику в гривнях, а не в іноземній валюті. Разом з цим, чинним законодавством чітко передбачено, що поверненню підлягають грошові кошти у тому самому виді (у тій самій валюті), що були отримані в позику та не передбачено здійснення їх розрахунку відповідно до еквіваленту іноземної валюти. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума грошових коштів в розмірі 70 183 грн 80 коп. Відповідач протягом розгляду справи жодних пояснень чи письмових доказів, у зв`язку з неможливістю виконання ним умов договору, в зв`язку з чим виникло б право на зменшення неустойки до суду не подав. Суд відхиляє посилання позивача зазначені в розрахунку заборгованості про те, що позичальник мав здійснити повернення суми заборгованості 11 січня 2022 року, оскільки це не узгоджується умовами укладеного між сторонами договору, який передбачає повернення позики до 11.05.2022 включно (п.1 Договору позики № К111121-4 від 11.11.2021). При цьому, після здійсненого судом перерахунку за допомогою калькулятора «Ліги Закон» розмір неустойки складає 240 грн 36 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов`язок доказування покладається на сторін. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, що ним належним чином виконано умови Договору позики № К111121-4 від 11.11.2021 та розписки. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню й з відповідача на користь позивача необхідно стягнути загальну суму боргу в розмірі 70 424 грн 16 коп., з яких основна сума боргу становить 70 183 грн 80 коп. та 240 грн 36 коп. неустойки. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача задоволені судом частково, в порядку стягнення заборгованості стягнуто 70 424,16 грн., грн, тобто позовну вимогу задоволено на 49 відсотків, виходячи з розрахунку (70 424,16 х 100 % : 142 540,09), де 142 540,09 грн розмір коштів, яку позивач просив стягнути в позовній заяві. Розмір судових витрат пропорційно задоволеним вимогам складає 698,45 грн, виходячи із розрахунку 1425,40 х 49 % : 100.

Outcome: partial