Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

28.12.2020 до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] , представник позивачів [PERSON] до Райгородської територіальної громади в особі Райгородської селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги у встановленому законом порядку уточнив заявою від 17.10.2022 року. Позов мотивований тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Під час розгляду справи з`ясувалося, що в свідоцтві про смерть спадкодавця [PERSON] було допущено некоректний переклад з російської мови на українську прізвища померлої. З огляду на цю помилку позивач може бути позбавлений можливості отримати належну йому після смерті матері спадщину. Тому просить суд встановити факт, що померла [INFO] [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з будинку присадибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . В 1996 році позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування. 23 листопада 2018 року Державний нотаріус Другої Слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Грецька Т.П. винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Свою відмову нотаріус мотивувала тим, що відсутні документи, які б посвідчували право власності на будинок на ім`я померлої. Будинок було побудовано в 1979 році, відповідно на час будівництва правовою підставою був нотаріально засвідчений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності, затверджений проект забудови та інвентарна справа. Тобто на дату виникнення у померлої права на будинок вона мала усі необхідні правовстановлюючі документи. Надати нотаріусу документи на право власності, які відповідають вимогам чинного законодавства позивач не може і тому він змушений звернутися до суду за захистом свого права, так як вважає, що є всі підстави для визнання за ним права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. На підставі наведеного просить суд визнати за гр. [PERSON] [INFO] , іпн. [NUMBER] право власності в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] на цілу частину будинку садибного типу літера Б-1 загальною площею 25.5 м.кв., житвою площею 12.3 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами літера В - сарай, літера Г - погріб, літера Б - літній душ, літера Ж - вбиральня, колодязь №1, ворота №2, огорожа №3 по [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці Райгородоцької об`єднаної територіальної громади площею 800 м.кв. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04.01.2021 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. А також витребувано з Другої Слов`янської державної нотаріальної контори копії матеріалів спадкової справи та витяг (інформаційна довідка) зі Спадкового реєстру про реєстрацію спадкової справи після смерті [PERSON] . Згідно розпорядження керівника апарату Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.07.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Дюміній Н.О. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2022 справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2022 у справі було прийнято відмову позивача [PERSON] від позову, залучено третю особу та замінено неналежного відповідача по справі. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 жовтня 2022 у справі було прийняти до розгляду уточнену позовну заяву від 10 жовтня 2022 року по справі за позовом [PERSON] до Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та відкладено розгляд підготовчого судового засідання. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 жовтня 2022 у справі було прийняти до розгляду уточнену позовну заяву від 11 жовтня 2022 року по справі за позовом [PERSON] до Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та відкладено розгляд підготовчого судового засідання. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2022 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , яка діє на підставі договору про надання правової допомоги № 134/2 від 19 травня 2020 року, не з`явилися, представник позивача надіслав на адресу суду заяву з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов просив задовольнити. Представник відповідача Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області Сухоруков В.Г. у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності. Третя особа [PERSON] належним чином повідомлена про місце та дату розгляду справи, відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада» від 22.11.2022 року в судове засідання призначене на 15.12.2022 року по невідомим суду причинам не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України) Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Вирішуючи по суті вимоги про встановлення факту родинних відносин у зв`язку із розбіжностями в написанні прізвища матері позивача у документах, суд зазначає наступне. У п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Пунктом 2, абз.1 п.10, абз3 п.23, абз.3 п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №8 встановлено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Абзацами 1,2 пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Так, відповідно до свідоцтва про народження позивача [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 27 серпня 1962 року народження Райгородською селищною радою Слов`янського району Донецької області вбачається, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, як вбачається із змісту свідоцтва про смерть серії [NUMBER] - [INFO] у віці 59 років в с. Райгородок, Слов`янського району Донецької області померла - [PERSON] . Аналіз вказаних вище та проаналізованих у своїй сукупності письмових доказів доводить суду обґрунтованість заявлених вимог позивача в частині встановлення факту родинних відносин, зокрема що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , а встановлена матеріалами справи невідповідність та написання інакше прізвища матері позивача, а саме « [PERSON] » у свідоцтві про смерть, на думку суду виникла через неуважність та невимушену помилку осіб, що вчинили вказані записи у свідоцтві про смерть, які виправити на даний час неможливо. Таким чином матеріалами справи та дослідженими в судовому засіданні доказами доводиться факт, що [PERSON] , є матір`ю позивача - [PERSON] . Приймаючи рішення щодо іншої частини вимог позивача про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 п.4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спадкодавець помер у 1996 р., спадкові відносини виникли у той час, то підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963р. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За життя [PERSON] заповіту не складала, тому спадкування відбулося за законом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до свідоцтва про народження позивача [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 27 серпня 1962 року народження Райгородською селищною радою Слов`янського району Донецької області вбачається, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 30 вересня 1967 року народження Райгородською селищною радою Слов`янського району Донецької області вбачається, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] 21 серпня 1987 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , відповідно змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 21 серпня 1987 року Райгородською селищною радою Слов`янського району Донецької області. Таким чином, вище перелічені обставини та надані докази вказують на те, що [PERSON] та [PERSON] були дітьми померлої [PERSON] і відповідно є рідними братом і сестрою. Після смерті [PERSON] 03.12.1996 року до Другої Слов`янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] , який є сином померлої, позивач у справі, і відповідно, була заведена спадкова справа № 428/1996. 17.06.1997 року після смерті [PERSON] до Другої Слов`янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON] , яка є донькою померлої. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідност.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він: 1) фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому, зазначені в цій статті дії повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач [PERSON] у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а саме 03 грудня 1996 року. Відповідно позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] в порядку ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР. Донька померлої [PERSON] - [PERSON] у встановлені законом строки спадщину не прийняла. Оскільки відповідно до заяви [PERSON] від 17.06.1997 року до Другої Слов`янської державної нотаріальної контори встановлено, що сестра позивача звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки [PERSON] померла [INFO] , то останній день для подання заяви про прийняття спадщини був 31 вересня 1996 року, в той час [PERSON] звернулася до нотаріуса лише 17 червня 1997 року. В матеріалах спадкової справи № 428/1996 є довідка видана виконавчим комітетом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області №30/1514 від 17.09.2018 року, про те, що [PERSON] по день своєї смерті [INFO] була зареєстрована одна у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту про фактичне проживання/непроживання від 23 червня 2021 року виданого старостою Райгородоцького старостинського округу Миколаївської міської ради Слов`янського району Донецької області встановлено, що [PERSON] , [INFO] фактично за адресою: [ADDRESS] з 1987 року не проживає, фактично знаходилася в домоволодінні в 1997 році, в 2002 році, в 2007 році, в 2012 році та в 2017 році. Тобто проаналізувавши зазначені документи встановлено, що [PERSON] фактично не вступила в управління спадкового майна після смерті матері [PERSON] та не подала у шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини, а відтак спадщину після смерті матері не прийняла. Крім того під час судового розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] [PERSON] подала суду нотаріально завірену заяву від 07 липня 2021 року, відповідно до якої зазначила, що спадщину після смерті матері [PERSON] яка складається з Ѕ частини будинку по [ADDRESS] вона не прийняла, відмовляється від своєї частки спадщини на користь брата [PERSON] . Поновлювати строк для прийняття спадщини не буде. Просить суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок. Згідно з ч.2 ст.553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу). Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Тому в силу ч. 2 ст. 553 УРСР [PERSON] вважається такою, що відмовилася від спадщини. Також варто зазначити, що з моменту пропуску строку для прийняття спадщини [PERSON] із заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини не зверталася, тобто більше ніж 25 років. Що свідчить про те, що сестра позивача не вчиняла жодних дій що свідчать про намір прийняти спадщину після смерті матері. Відповідно до ст.550 ЦК УPCP, строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 549 нього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцю, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Таким чином, у випадку встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, перерозподіл спадщини відбуватися не буде і будь-які права та інтереси інших спадкоємців порушені не будуть. Судом встановлено що крім позивача спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] є його сестра [PERSON] , проте вона спадщину не прийняла, не претендує на неї та вважається такою що відмовилася від спадщини. З огляду, на наведене, у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] на все належне їй майно і права, однак в установленому законом порядку її не оформив. Позивач є спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , оскільки є її сином. Інших спадкоємців, в тому числі тих, які мають право на 1/2 частину спадщини, немає, оскільки донька померлої [PERSON] - [PERSON] вважається такою що відмовилася від спадщини. Як вже було судом встановлено [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді будинку садибного типу який розташований у [ADDRESS] . Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом другої Слов`янської державної нотаріальної контори 31.01.1977 року, номер в реєстрі за №305, спадкодавцю - [PERSON] надано на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 29.01.1977 року укладений з виконкомом Слов`янської райради в особі завідуючого райкомунхоза, відповідно до якого під будівництво житлового будинку житловою площею 40.1 м.кв. на три кімнати по [ADDRESS] , площа відведеної земельної ділянка 700 м.кв. 28 червня 1976 року головним архітектором Слов`янського району затверджено проект забудови земельної ділянки, відповідно до якого забудовник - [PERSON] , адреса забудови - [ADDRESS] , площа забудови 700 кв.м. Інвентарна справа складена станом на 1984 рік на будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадковий будинок [PERSON] , хоч і збудувала на відведеній для забудови ділянці у 1979 році, проте, за життя не оформила право власності на нього Позивач в своєму позові зазначає, що з моменту смерті матері і на даний час він фактично прийняв спадщину, оскільки вступив у володіння спадковим майном, стежив за його станом, оплачував комунальні послуги та всі інші обов`язкові платежі, зберігає в будинку своє майно. 23.11.2018 року [PERSON] звернувся до нотаріуса Другої Слов`янської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що належав померлій матері. Постановою державного нотаріуса Другої Слов`янської державної нотаріальної контори від 23.11.2018 йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно. За життя спадкодавець право власності на даний будинок не зареєстрував. У відповідності до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Згідно копії з технічного паспорту, вбачається, що будівництво спірного будинку завершилось 1984 року. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 року №91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. До самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. Згідно із п. 14 Додатку № 1 інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженою 31 січня 1966 року заступником міністра комунального господарства Української РСР нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію віднесені до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Відповідно до правової позиції по справі № 6-137цс13, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1979 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Такі висновки щодо застосування відповідних норм права містяться в правовій позиції Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13. Отже, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відсутність державної реєстрації спірного будинку за життя спадкодавця не свідчить про те, що спірний будинок не увійшов до спадкової маси, оскільки будівництво спірного будинку відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, на відведеній для його будівництва у встановленому законом порядку земельній ділянці і на момент смерті спадкодавця указаний будинок був прийнятий в експлуатацію. Законодавство, чинне на час введення в експлуатацію спірного будинку, не пов`язувало моменту виникнення права власності на нерухоме майно із його державною реєстрацією. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності . Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Матеріалами справи встановлено, що після смерті матері, позивач, у передбачений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючого документа на ім`я спадкодавця. Згідно п.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року № 7» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, наданих у п. 1 Узагальненої судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тобто правозастосовна позиція щодо вирішення аналогічних спорів викладена у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, в якому зазначено, що «При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано Свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст.1299 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України від 17липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У інформаційному листі ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" - 3.1. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України, «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. За результатами розгляду справи, суд вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту, враховуючи норми ст. 5 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, оскільки іншим шляхом поновити своє порушене право та майновий інтерес, не є можливим. Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за законом, інших спадкоємців які прийняли спадщину після смерті [PERSON] не має, але в зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на спадкове майно за спадкодавцем, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з того, що позивач не має можливості захистити своє право на спадщину у нотаріальному порядку, суд вважає, що його право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: approved