Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

[PERSON] у серпні 2021 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою діяльністю "Екосистема" про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Екосистема» грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 11 251 грн. 70 коп., невиплачену заробітну плату в сумі 967 грн. 74 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85 608 грн. 90 коп. В обґрунтування позовних вимог вказував, що 19.12.2016 року його було прийнято на посаду єгеря директора товариства з обмеженою відповідальністю «Екосистема», згідно наказу № К-02-16 від 19.12.2016 року. 31.01.2019 він звільнений з роботи за власним бажанням згідно наказу № К-02-19 від 31.01.2019 року. 18.04.2019 його прийнято на посаду єгеря директора товариства з обмеженою відповідальністю «Екосистема», згідно наказу № К-019 від 17.04.2019 року. 05.04.2020 ним написано заяву на звільнення за власним бажанням, та включно до 06 квітня 2020 року він працював єгерем в ТОВ «Екосистема». 06.04.2020 він отримав трудову книжку та того ж дня попросив засновника ТОВ «Екосистема» про повний розрахунок по заробітній платі та щорічні відпустки, в яких він не перебував, починаючи з 19.12.2016 року, виплатити заробітну плату за період з 01 квітня 2020 року по 06 квітня 2020 року . Однак, на своє прохання отримав відмову з повідомленням про те, що оскільки ТОВ «Екосистема» належить наразі іншому власнику, то нехай розраховуються попередні власники ТОВ «Екостстема». Зазначив, що за час його роботи в ТОВ «Екосистема» він не перебував у щорічних відпусках, починаючи з 19.12.2016 року по 06.04.2020 року. Доказом даного твердження є інформація Форми ОК-5 щодо індивідуальних відомостей застрахованої особи, пенсійного фонду України, реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Неодноразові його прохання до відповідача провести з ним повний розрахунок при звільненні, залишилися без реагування, що змусило його звернутися до суду з указаним позовом. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 30 грудня 2021 року до суду надійшов відзив ТОВ «Екосистема». Відзив обгрунтовано тим, що у період з 19.12.2016 по 31.01.2019 та в період з 18.04.2019 по 06.04.2020 позивач дійсно працював на посаді єгеря. В силу того, що одночасно зі звільненням позивача змінилася особа власника відповідача, новому власнику інформація щодо невиплаченої грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та заробітної плати не відома. Відповідач просить врахувати, що якщо позивачу і не надавалися відпустки, то лише внаслідок його дій, оскільки докази того, що він звертався до роботодавця із проханням про надання відпустки відсутні. Позивач свідомо протягом тривалого часу не брав відпусток. Крім того, позивач на день звільнення та після такого не звертався до відповідача з вимогою виплатити компенсацію за невикористану відпустку, а реалізував це право лише подавши цю позовну заяву у серпні 2021 року. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з викладених у позові підстав. Представник відповідача адвокат Денисюк О.І. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у позові з урахуванням поданого відзиву. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог статті 233 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Судом установлено, що відповідно до наказу № К-02-16 від 19.12.2016 року, 19.12.2016 [PERSON] прийнято на посаду єгеря Товариства з обмеженою відповідальністю «Екосистема», Згідно наказу № К-02-19 від 31.01.2019 року, 31.01.2019 [PERSON] звільнений з роботи за власним бажанням , на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до наказу № К-019 від 17.04.2019 року [PERSON] з 18.04.2019 прийнято на посаду єгеря ТОВ «Екосистема» та 06.04.2020 звільнено з посади. 6 квітня 2020 року [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв частку у статутному капіталі (100 % статутного капіталу) ТОВ «Екосистема», що підтверджується актом приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Екосистема». За змістом ст.\~2\~Закону України\~«Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених\~статтею 24 цього Закону. У позовній заяві [PERSON] зазначив, що за час роботи в ТОВ «Екосистема», починаючи з 19 грудня 2016 року по 6 квітня 2020 року він не перебував у щорічних, відпустках, але при звільненні 6 квітня 2020 року йому не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки 2017 рік 24 дні, 2018 рік 24 дні, 2019 20 днів, 2020 рік 6 днів. Всього 74 дні відпустки. Оскільки обов`язок доведення дотримання вимог трудового законодавства покладено на роботодавця і саме останній має надати суду належні й допустимі докази на спростування доводів позивача, але таких доказів суду не надано, то суд виходить із того, що позивач не використав своє право на основну щорічну відпустку, як про то зазначав у позовній заяві Позивач за період роботи на ТОВ «Екосистема» за період з 19 грудня 2016 року по 31 січня 2019 року та за період з 19 квітня 2019 року по 06 квітня 2020 року. Відповідно до ч. 1\~ст. 6 Закону України «Про відпустки»\~щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Суд погоджується з розрахунком позивача про кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки, що становить 74 дні. За змістом частини першої\~статті 83 КЗпП України, частини першої\~статті 24 Закону України «Про відпустки»\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Таким чином, відповідач у день звільнення [PERSON] зобов`язаний був провести повний розрахунок, у тому числі й виплатити грошову компенсацію за 74 дні невикористаної ним щорічної відпустки. Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року (провадження № 6-116цс15) та від 06 квітня 2016 року (провадження № 6-409цс16), невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням. Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та дата фактичного проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Частиною першою\~статті 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлений\~статтею 223 КЗпП України\~строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цього строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки судом установлено, що відповідач не надав належних та допустимих доказів виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки, то суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом. Визначаючи розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд виходить з наступного. За змістом п. п. 2, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Таким чином, при розрахунку середньої заробітної плати для виплати компенсації [PERSON] за невикористані відпустки суд виходить із розміру його заробітної плати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують виплаті компенсації за не використані відпустки, що становить 55\~500 грн. Отже, середньоденна заробітна плата Позивача становить 152 грн 05 коп. (55 500грн/365 днів у році). Таким чином, грошова компенсація за невикористані [PERSON] 74 дні щорічної відпустки становить 11251 грн 70 коп. Відповідно до\~ст.47\~КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в ст.116 даного Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94\~КЗпП України ). Позивач у позовній заяві зазначає та не заперечувалося відповідачем, що лише у березні 2020 року він отримав заробітну плату, хоча перебував у трудових відносинах до 06 квітня 2020 року. Тобто невиплачена заробітна плата за 6 днів складає 967,74 грн (5000:31*6=967,74 грн.). За змістом до п. 2 Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу ІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Оскільки на ТОВ «Екосистема» було встановлено 5 денний робочий тиждень з 8 годинним робочим днем, що підтвердив позивач і проти чого не заперечував представник відповідача, то середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 243 грн 90 коп. (5000грн+5000грн/(20 робочих днів у лютому 2020 року + 21 робочий день у березні 2020 року). За період із 7 квітня 2020 року (враховуючи що 6 квітня 2020 року - останній робочий день) по 26 серпня 2021 року минуло 351 робочих днів Таким чином, за період із 7 квітня 2020 року по 26 серпня 2021 року (в межах позовних вимог) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може становити 85 608 грн 90 коп (351 днів*243,90 грн). Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином,\~закон\~покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені\~статтею 117 КЗпП України\~правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений\~статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої\~статті 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед відповідає стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому\~законом\~або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3\~статті 551 ЦК України\~про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша\~статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6- 113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вирішуючи вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи визначені ВП ВС критерії, суд враховує, що позивач з моменту звільнення, з 06.04.2020 дійсно не звертався до Відповідача з вимогою про проведення з ним розрахунку, а звернувся до суду з указаним позовом лише 26 серпня 2021 року. Крім того, суд враховує, що сума невиплачених позивачу при звільненні коштів становить в загальному розмірі 12219,44 грн, тобто ця сума в сім разів менша, ніж заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, балансом їх інтересів, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 11 251 грн., невиплачену заробітну плату в сумі 967 грн.67 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10 000 грн., а всього стягнути 22219, 37 грн. із відрахуванням роботодавцем із цієї суми податків та обов`язкових платежів. За таких підстав, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в розмірі 908 грн 00 коп. На підставі ст. ст.\~6,\~24 Закону України «Про відпустки», ст.\~79,\~115-117 КЗпП України,

Outcome: approved