Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

23 червня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача - ТОВ «Брайт Інвестмент», визначивши третіми особами приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. із вимогою про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (а. с. 1-9). В обґрунтування позовних вимог вказує, що на початку лютого 2022 року він з мобільного додатку «Дія» дізнався про те, що 26 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М. було відкрито виконавче провадження ВП № 68370019. Вказане виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. № 4329 від 15 листопада 2021 року, яким стягнуто з позивача на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» заборгованість у розмірі 1683381 гривня 72 копійки. Ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження в АСВП він дізнався, що оспорюваний напис був вчинений на підставі кредитного договору №172/П/99/2007-840 від 17 травня 2007 року, який був ним укладений з ВАТ « КБ «Надра», за яким останнє відступило право вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», на підставі договору відступлення прав вимоги від 05 серпня 2020 року № GL48N718070_blank, а те, в свою чергу, на підставі договору відступлення права вимоги від 30 вересня 2020 року № GL48N718070_blank_01 відступило право вимоги ТОВ «Брайт Інвестмент». Вважає, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки він вчинений нотаріусом з порушенням вимог чинного законодавства. Так, вказує на те, що він не отримував від відповідача жодних повідомлень про дострокове повернення кредиту чи обов`язкового повідомлення-застереження про те, що останній розпочинає процедуру стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса. Стверджує, що жодних правовідносин з відповідачем не має, оскільки будь-яких договорів, в тому числі нотаріально посвідчених, з ним він не укладав та не підписував, а кредитний договір № 172/П/99/2007-840 від 17 травня 2007 року, що був укладений ним з ВАТ « КБ «Надра», нотаріально не був посвідчений, а грошові кошти за ним отримані/поверненні в іноземній валюті (долари США). Натомість, виконавчий напис передбачає стягнення з нього заборгованості за цим кредитним договором у національній валюті, що не відповідає умовам договору. Тому вважає цей виконавчий напис таким, що вчинений без дотримання вимог чинного законодавства, а відтак, прохає суд визнати його таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 8000 гривень разом із судовими витратами по справі. Ухвалою суду від 24 червня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 114), копія якої надіслана учасникам справи 24 червня 2022 року за вихідним № 9882/22-вих/2/204/1635/22 (а. с. 116), та яка отримана відповідачем 25 жовтня 2022 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 120) та, 02 листопада 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М., що також підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 121). 28 листопада 2022 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт, яким приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницькому С.І. направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 122). Станом на дату розгляду справи відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 17 травня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 172/П/99/2007-840, за яким останній отримав на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності та цільового характеру грошові кошти у сумі 81000 доларів США (а. с. 16-19). 22 серпня 2013 року між ПАТ «КБ «Надра» та позивачем було укладено додаткову угоду № 1 до вищевказаного кредитного договору (а. с. 20-27), за яким сторони, з-поміж іншого погодили, що позичальник щомісячно до 17 числа поточного місяця вносить черговий мінімальний платіж у сумі 786.96 доларів США, із кінцевим терміном повернення кредиту 17 травня 2027 року. 15 листопада 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. вчинено виконавчий напис № 4329, за яким з позивача на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» стягнуто заборгованість за період з 14 серпня 2019 року по 08 листопада 2021 року, у розмірі 1 683 381 гривня 72 копійки за кредитним договором № 172/П/99/2007-840 від 17 травня 2007 року, який був ним укладений з ВАТ « КБ «Надра». 26 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М., на підставі виконавчого напису № 4329 від 15 листопада 2021 року, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 68370019 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» заборгованості у розмірі 1 683 381 гривня 72 копійки (а. с. 28-31). Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами ст. 39 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється саме Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5. Відповідно до вимог п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Так, згідно з вимогами ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приписами ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, зокрема, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до вимог п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно з вимогами п. п. 2.2 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Приписами п. п. 2.3 п. 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172. Даний Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, якою визнано незаконним та не чинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. З аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Таким чином, можна дійти висновку, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, якою визнано незаконним та не чинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», передбачено, що для одержання виконавчого напису необхідно подати, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого договору та документи, що підтверджують безспірність боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 січня 2019 року у справі № 910/13233/17, розглядаючи позовну заяву про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню зазначила наступне: «Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідних оригіналів договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Наявність в змісті виконавчого напису номерів рахунків боржника в установах банків (для юридичних осіб) є обов`язковим. Вчинення виконавчого напису за кредитним договором є незаконним (таке право не передбачено законом), оскільки Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 лютого 2017 року (залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14), визнав незаконною та не чинною постанову КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в тому числі за кредитними договорами». При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87 та 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15 та Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 461/4609/16-ц. Так, з тексту оспорюваного виконавчого напису № 4329 від 15 листопада 2021 року встановлено, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький С.І. при вчиненні нотаріальної дії керувався ст. 34, 87-91 Закону України "Про нотаріат" та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року за № 1172. Тобто, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький С.І. при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису від 15 листопада 2021 року не врахував, що Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" було визнано незаконною та не чинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Таким чином, на день вчинення виконавчого напису, редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, не передбачала можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який нотаріально не посвідчений. Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що кредитний договір № 172/П/99/2007-840 від 17 травня 2007 року нотаріально не посвідчений, а тому вчинення виконавчого напису на такому кредитному договорі, є порушенням вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року. Крім того, слід зазначити, що сума, яка підлягає стягненню з позивача за оспорюваним виконавчим написом, зазначена в національній валюті (гривні), тоді як боргові зобов`язання [PERSON] за вищевказаним кредитним договором визначені в іноземній валюті (долари США) та без еквівалента до національної валюти, а відтак сума заборгованості стягнута за виконавчим написом в апріорі не може бути безспірною. З огляду на викладене, враховуючи те, що виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. від 15 листопада 2021 року № 4329, вчинений нотаріусом із порушенням численних норм закону, на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, а вказану в ньому суму заборгованості не можна вважати безспірною, а відтак, оскаржуваний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. від 15 листопада 2021 року № 4329 таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги - адвокатських послуг б/н від 15 лютого 2022 року надавав адвокат Титаренко Тарас Анатолійович (а. с. 54-55), який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 7132/10 від 19 жовтня 2018 року (а. с. 258). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС Дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] надано рахунок-фактуру № 09/06/21 від 09 червня 2022 року (а. с. 57), відповідно до якого йому надано: «адвокатські послуги в рамках підготовки та супроводження судових справ про скасування виконавчого напису» та меморіальний ордер № @2PL681733 на суму 8000 гривень (а. с. 56). При цьому, з вказаного рахунку-фактури не зрозуміло, які саме послуги надано адвокатом Титаренком Т.А. Левківському О.М. в межах розгляду даної справи. Більш того, з вказаного рахунку-фактури вбачається, що він стосується підготовки та супровіду судових справ про скасування виконавчого напису, однак скількох саме справ, невідомо. Разом з цим, суд зазначає про те, що посилання представника позивача [PERSON] адвоката Титаренка Т.А. на правовий висновок Верховного Суду від 28 грудня 2020 року, що ухвалений в справі № 640/18402/19, за яким «розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним», є безпідставним, оскільки він стосується договорів про надання правової допомоги, де розмір гонорару адвоката є фіксованим. Натомість, з п. 5.1 договору про надання правової допомоги - адвокатських послуг б/н від 15 лютого 2022 року (а. с. 55), що доданий до справи вбачається, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар розмір якого встановлюється виходячи із об`єму роботи та погоджується сторонами. Таким чином, вказаним договором надання правової допомоги розмір гонорару адвоката у фіксованому розмірі не визначено, а відтак він не є фіксованим, а навпаки вказано, що розмір гонорару адвокату залежить від об`єму роботи та погоджується сторонами, а відтак його розмір залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, та що повинно бути підтверджено належними, достатніми та допустимими доказами у справі. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи, те що справа розглядалася судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, приймаючи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням того, що позов, задоволено в повному обсязі, суд доходить висновку, що факт понесення витрат на правничу допомогу у заявленому позивачем розмірі не доведено, тому суд доходить висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 3000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 1488 гривень 60 копійок, виходячи із розрахунку 992 гривні 40 копійок судовий збір за позовну заяву та 496 гривень 20 копійок за заяву про забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved