Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

14 жовтня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою, у якій з врахуванням заяви від 08 листопада 2022 року просила встановити факт, що її покійна баба [PERSON] за національністю єврейка, про що внести відповідні зміни до актового запису. В заяві вказувала, що її баба [PERSON] за національністю єврейка, була зареєстрована та проживала в с. Гориничі, Зарічненського району, Рівненської області. В роки війни та післявоєнний період політичною владою радянського союзу відносно євреїв були переслідування, обмежувалися їхні права, унаслідок чого вони не афішували своє походження. У зв`язку з цими обставинами були знищені документи, які б це посвідчували. Баба [PERSON] походила з єврейської родини і все життя дотримувалася єврейських традицій, звичаїв та обрядів. Встановлення приналежності до єврейської національності своїх пращурів дасть їй можливість відновити єврейське походження своєї родини, частіше відвідувати родичів та юридично підтвердити єврейське походження свого роду, відновити історичне корінні роду. Як на правову підставу задоволення заяви посилається на ст. 11 Конституції України, ст. 300 ЦК України, ст.ст. 11, 15 Закону України «Про національні меншини в Україні», Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5. Представник заявниці ? адвокат Мазурок В.С. подав заяву про розгляд справи без їхньої участі, заяву просять задовольнити (а.с.62). Від заінтересованої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с.61). Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити, виходячи з таких підстав. Відповідно до відомостей з свідоцтва про народження заявниці [PERSON] , відомостей із запису акта про укладення шлюбу, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, які знаходяться в матеріалах справи, заявниця, її мати [PERSON] , та баба [PERSON] за національністю записані українцями. Проте, згідно з довідкою виданою Омитською сільською радою від 05 грудня 2019 року на підставі погосподарської книги № 2 [PERSON] , [INFO] за національністю єврейка, була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у письмових поясненнях адресованих суду ствердили, що члени сім`ї [PERSON] були євреями. Загальновідомим є те, що в радянські часи належність до єврейської національності приховувалася, оскільки боялися приниження віднесенням до національних меншин. Заявниця враховуючи свою приналежність до єврейської національності вважає себе єврейкою, вся її родина сповідує іудаїзм, єврейські традиції та звичаї. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання, а згідно з п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні», до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. В силу ст. 11 цього Закону громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції визначено, що сторони зобов`язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім`я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст. 271 Цивільного кодексу України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Починаючи з 1992 року на підставі постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» від 26 червня 1992 року діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи ? громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорта громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану» від 12 вересня 2002 року № 1367, яка в подальшому втратила силу у зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 в новій редакції, була виключена графа про національність фізичної особи. Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження ? це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частина 1 ст. 315 ЦПК України встановлює перелік фактів, що підлягають розгляду судом, при цьому ч. 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з абз. 3 п. 1 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Встановлення факту приналежності [PERSON] до єврейської національності необхідне заявниці для того, щоб підтвердити статус її єврейського коріння, відновити та зберегти етнічне походження свого роду. Під час розгляду справи у суді факти належності [PERSON] до єврейської національності були доведені, а тому заяву слід задовольнити. Судові витрати не відшкодовуються за правилами ч. 7 ст. 294 ЦПК України.

Outcome: approved