Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

У жовтні 2021 року до суду надійшла позовна заява про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби на користь [PERSON] 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У позовній заяві зазначено, що з 01 жовтня 2001 року до 14 лютого 2004, що позивач працював у ПП «Вадім» на посаді технолога, а з 2004 року до 13 травня 2021 року на посаді заступника директора підприємства. 22 жовтня 2018 року, приміщення ПП "Вадім" кафе-павільйону з літнім майданчиком по проспекту Лісовому 25 у Деснянському районі міста Києва було незаконно демонтовано на підставі доручення Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що виконання доручення відповідача 1, стало наслідком порушення його конституційних прав, у тому числі права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя, оскільки за відсутності економічної діяльності підприємства, позивач не отримував заробітної плати, за нього не сплачувалися податки державі, а також у період з 22.10.2018 до 13.05.2021 р. не було зараховано до пенсійного стажу позивача. Позивач стверджує, що не зміг офіційно працевлаштуватись на інше місце роботи на таку ж саму посаду і тому був вимушений змінити місце проживання на сільську місцевість, де станом на день звернення до суду проживає, при цьому, жодних матеріальних компенсацій від ПП «Вадім» позивач не отримував. Як стверджено у позові, незаконним знищенням кафе-павільйону з літнім майданчиком, було, ліквідовано всі робочі місця на підприємстві, а позивачу, як заступникові директора ПП «Вадім» було завдано нестерпних душевних страждань, які зокрема виразились у страху в подальшому працювати на приватних підприємствах у державі, яка мала б захищати права та інтереси підприємців, втрати віри у захист державою конституційних прав і свобод, руйнуванні життєвих планів, нормальних життєвих зв`язків, а також розірвання договорів, які укладались за участю позивача як заступника директора підприємства, у тому числі і договорів оренди приміщень та втрати потенційних клієнтів, неможливості оплачувати комунальні послуги, та сплачувати обов`язкові податкові платежі, передбачені законодавством України, унаслідок чого у позивача з`явились боргові зобов`язання та це призвело до складного його матеріального становища, та відсутності можливості допомагати батькам, позивач був позбавлений засобів існування, та жити повноцінним життям. Також, незаконне демонтування будівлі та припинення діяльності підприємства призвело до вимушених змін у житті позивача, та негативно вплинуло на його престиж та ділову репутацію у сфері бізнесу та його кар`єрний зріст на даному підприємстві, призвело до погіршення його відносин як заступника директора підприємства з органами місцевого самоврядування, а також органами державної влади. Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, позивач, оцінює розмір заподіяної моральної шкоди і просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. Ухвалою суду від 18.10.2021 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 29.11.2021 до суду від відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Вказав, що посилання позивача на рішення ОАСК від 25.06.2019 є не доцільним з урахуванням того, що оскаржуване доручення не стосувалось [PERSON] , а тому не могло порушити будь які права останнього, відтак посилання позивача на п.4 ст.82 ЦПК України недоречне, оскільки відповідно вищезазначеної норми - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки позивач не є стороною по справі №826/8723/18, а оскаржуване доручення №064-3833 є актом індивідуальної дії, що виключає застосування ч.4 ст. 82 ЦПК України в розрізі даної справи. Тому, встановлений факт прийняття рішення у адміністративній справі не свідчить про завдання особі моральної шкоди та наявності підстав для її відшкодування. На думку представника відповідача, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено обставин та підстав, які зумовлюють наявність заподіяння моральної шкоди, а також не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння моральної шкоди саме діями відповідача. Відповідач 2 процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. 03.12.2021 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій, позивач не погодився з наведеними у відзиві відповідача 1 аргументами, просив позов задовольнити. Позивач стверджує, що всі чотири елементи, визначені ч.2 ст. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року присутні у діях відповідача 1, а саме: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в заподіянні шкоди, а тому підлягає відшкодуванню завдана моральна шкода позивачу. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. На підставі ухвали суду від 11.08.2022 прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті. Допитаний в судовому засіданні 27.10.2022 року в якості свідка директор ПП " Вадім" [PERSON] повідомив, що позивач працював на посаді заступника директора, працював офіційно на загальних підставах, співпрацював з банками та здійснював юридичне забезпечення підприємства, до 2018 року підприємство сплачувало своїм працівника заробітну плату, а також всі загальнообов`язкові платежі. Робоче місце та особисті речі позивача знаходилися у демонтованому приміщенні підприємства. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі, вказавши, що рішення відповідача 1 призвело до знищення майна підприємства, у позивача виникли боргові зобов`язання, що стало наслідком ряду негатиних наслідків для позивача, визначений розмір моральної шкоди є мінімальним. Представник відповідача 1 у судовому засідання наголосила на відсутності підстав для відшкодування майнової шкоди позивачу та просила відмовити у задоволенні позову, вказавши, що всі наведені аргументи спираються на завдання шкоди юридичній особі. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що предметом розгляду справи є відшкодування моральної шкоди позивачу, як працівнику ПП «Вадім», оскільки, як стверджує позивач, незаконнийдемонтаж на підставі доручення відповідача 1, приміщення ПП «Вадім», кафе-павільйону з літнім майданчиком по проспекту Лісовому 25 у Деснянському районі міста Києва , завдав позивачу, як заступнику директора вказаного підприємства, порушення його звичайного способу життя, душевних страждань у зв`язку із знищенням майна ПП «Вадім», втратою доходу та постійного матеріального доходу, стресу, що довелось перенести позивачу під час незаконного демонтування приміщення, де знаходилось робоче місце позивача та його особисте майно, негативного впливу на його престиж та ділову репутацію у сфері бізнесу та кар`єрний зріст на даному підприємстві. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У частині першій статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Суд погоджується із доводами позивача про те, що демонтаж на підставі доручення відповідача 1, приміщення ПП «Вадім», кафе-павільйону з літнім майданчиком по проспекту Лісовому 25 у Деснянському районі міста Києва було вчинено незаконно. Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.06.2019 у справі №826/8723/18, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано доручення Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.05.2018 за №064-3833 щодо вжиття заходів шляхом демонтажу павільйону, зазначеного у дорученні як невідомого підприємства, по проспекту Лісовому,2 5 у Деснянському районі міста Києва, відповідно до припису №1806016 від 06.04.2018, в частині інформації що стосується Приватного підприємства «Вадім». Зобов`язано Комунальне підприємство «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виконувати доручення Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.05.2018 за №064-3833 з урахуванням висновків даного судового рішення, враховуючи, що вказане доручення не стосується нерухомо майна Приватного підприємства «Вадім», яке знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 8 000 000 000:62:025:0063 за адресою місто Київ, проспект Лісовий, 25-д. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Поряд із цим, суду не доведено наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірним рішенням і заподіяною моральною шкодою позивачу. Враховуючи вищезазначені правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, суд зазначає, що сам по собі факт наявності судового рішення про визнання протиправним та скасування доручення Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.05.2018 за №064-3833, за умови не доведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Суд, погоджується з твердженням відповідача 1 про те, що встановлений факт прийняття рішення у вказаній вище адміністративній справі не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди саме реалізацією незаконного рішення відповідача 1 та наявності безумовної підстави для її відшкодування. Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно абзацу другого пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи спричинення моральної шкоди та її розмір в сумі 300 000 грн., позивач покликається на те, що внаслідок реалізації незаконного рішення відповідача 1, було порушено, зокрема конституційне право позивача на працю та отримання доходів, разом з тим, матеріали справи не містять письмого доказу (зокрема Витяг з реєстру застрахованих осіб), який б підтверджував факт відсутності у позивача доходів у період з 22.10.2018 по 13.05.2021, а також незарахування до пенсійного стажу вказаного періоду роботи на підприємстві. Крім того, в ході розгляду цивільної справи не знайшло свого підтвердження аргументування позивача про наявність у нього боргових зобов`язань. Разом з тим, показання свідка [PERSON] не може бути єдиним та достатнім доказом, яке може бути покладенне в основу судового рішення. За приписами частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірного рішення, а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірним рішенням та заподіяння шкоди. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, [PERSON] мав довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження, а також причинно-наслідковий зв`язок між реалізацією неправомірного рішення та заподіянної йому моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів в обґрунтування позовних вимог та не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з рішенням відповідача 1, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 300 000 грн., а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed