Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.1982 року по 10.10.1991 року. У період перебування у шлюбі, подружжям була придбана кооперативна квартира [ADDRESS] , загальна площа 47,8 кв. м., житлова площа 30,8 кв. м. Вказана квартира придбана в ЖБК «Чайка». За період перебування у шлюбі, пайові внески за вказану кооперативну квартиру були повністю сплачені за рахунок спільних коштів подружжя. Після розірвання шлюбу, позивачка разом із спільними дітьми проживала у квартирі [ADDRESS] . Проте у березні 2021 р. [PERSON] звернувся до дочки позивачки з вимогою звільнити квартиру, вказавши, що він є єдиним власником квартири та має намір її продати. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна стало відомо, що відповідачем 22.03.2019 року здійснено реєстрацію квартири без врахування статусу спільного майна. Станом на 05.05.2021 року у квартирі зареєстровані та постійно проживають: позивачка, діти позивачки та відповідача та неповнолітні онуки. З моменту розірвання шлюбу по теперішній час тягар по утриманню майна несе позивачка. На підставі викладеного, позивачка просить: визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; здійснити поділ спільного майна подружжя; визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , а також вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Представник позивачки - адвокат Мотузка І.В. на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року подав позовну заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до змісту якої позивачка просить: визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.05.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивачки подану позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, про що свідчить пояснення позивача, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять заяву, відповідно до якої представник Служби просить розгляд справи проводити у його відсутність та ухвалити рішення з урахуванням житлових прав дитини. Суд, вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 21.10.1982 році між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Прізвище [PERSON] після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] » (а.с.127). Як вбачаться з копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 10.10.1991 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). У зв`язку із укладенням шлюбу, прізвище позивачки « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » (а.с.129-130). З письмових матеріалів справи вбачається, що 18.05.1985 року [PERSON] видано ордер № 4255 на вселення до квартири [ADDRESS] (а.с.80). Відповідно до копії довідки № 94 від 04.05.1985 року, [PERSON] дозволено внести платіж у сумі 5075,21 руб. на погашення позики, у зв`язку із обміном із [PERSON] . З копії довідки від 27.05.1993 року (а.с.86), яка міститься у реєстраційній справі № 1815576180000, вбачається, що [PERSON] є членом ЖБК «Чайка» з 19.06.1985 року та власником квартири [ADDRESS] , який у повному обсязі сплатив пайовий внесок за квартиру у 1985 році. Сума пайового накопичення складає 5075,21 руб. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у підпунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтями 22, 28, 29 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. Зважаючи на те, що відповідач не надав докази на спростування закріплену в ст.22 КпШС презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, слід дійти висновку, що спірна квартира [ADDRESS] - є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду (ч.1 ст.146 Житлового кодексу Української РСР). Відповідно до пункту 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186 поділ квартири між членом житлово-будівельного кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду. Угода між колишнім подружжям про поділ паю є обов`язковою для кооперативу і виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів при вирішенні питання про членство іншого з подружжя в кооперативі. При наявності рішення суду про поділ паю особа визнається членом кооперативу з моменту набрання рішенням суду законної чинності. На підставі викладеного, враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо відступлення від рівності часток подружжя, спірна квартира належить сторонам у рівних частках, у зв`язку з цим в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до положення ст.. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивачки у розмірі 6316,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved