Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

26.09.2022 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради про стягнення заборгованості з заробітної плати, в якій позивачка просить суд стягнути з відповідача на свою користь 13182,77 грн., в якості невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, а також 51623,08 грн., в якості середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку. В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що вона - [PERSON] працювала з 10 січня по 30 червня 2022 року на посаді юрисконсульта в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради. 30.06.2022 року на підставі наказу №108-к від 29.06.2022 року її було звільнено за власним бажанням, наказано бухгалтерії нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку терміном в 24 календарні дні за період роботи з 10.01.2022 року по 30.06.2022 року. Однак, як зазначає позивачка, їй не було виплачено усієї суми заробітної плати при звільненні, за наслідком чого вона 02.07.2022 року звернулась до відповідача з відповідною заявою. Відповідачем було надано відповідь від 15.07.2022 року, якою повідомлено, що у відповідності до положень колективного договору, працівники які звільнилися за власним бажанням преміюванню не підлягають. Оскільки позивачка звільнилась за власним бажанням 30.06.2022 року, їй премія за червень не нараховувалась. Однак, у зв`язку з тим, що про своє звільнення остання завчасно не попередила, їй було виплачено премію до дня працівника у червні місяці. Позивачка стверджує, що у відповідності до наданого їй розрахунку, їй у червні 2022 року було нараховано зокрема компенсацію за невикористану відпустку в сумі 15509,76 грн., однак виплачено лише 2376,99 грн., отже недоплата становить - 13182,77 грн. З посиланням на вищевказані обставини, а також, що середній заробіток за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку становить у розмірі 51623,08 грн., позивачка була вимушена звернутись до суду з цим позовом, для захисту порушених майнових інтересів. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27.09.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 05.12.2022 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені і обізнані належним чином. Однак, 21.10.2022 року через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла заява від позивачки про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Також, 05.12.2022 року до суду надійшов від представниці відповідача - Єрьоменко Л.В. відзив на позовну заяву з доказами до нього, в якому остання зазначила, що просить суд розгляд справи провести за її відсутності. Оглянувши поданий представником відповідача відзив на позовну заяву судом було встановлено, що представником в порушення положень ч.5 ст. 178 ЦПК України не надано до відзиву доказів на підтвердження надіслання його разом з поданими до нього документами, позивачеві по справі. З підстав встановлених обставин невідповідності відзиву на позовну заяву вимогам статті 178 ЦПК України, судом 05.12.2022 року було постановлено ухвалу, якою відзив на позовну заяву поданий 05.12.2022 року представником відповідача Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради - Єрьоменко Людмилою Вікторівною по цивільній справі №947/22016/22, повернуто заявникові без розгляду. Приймаючи наявні заяви від сторін по справі та їх представників про розгляду справи за їх відсутності у відповідності до ст. 211 ЦПК України, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 05.12.2022 року за відсутності сторін по справі на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] про стягнення заборгованості з заробітної плати не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 10 січня 2022 року по 30.06.2022 року працювала на посаді юрисконсульта в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради. 29.06.2022 року наказом Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради за №108-к «Про звільнення» наказано звільнити [PERSON] , юрисконсульта 30.06.2022 року за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Також наказано бухгалтерії нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку терміном в 24 календарних днів за період роботи з 10.01.2022 року по 30.06.2022 року. Як вбачається, 02.07.2022 року [PERSON] звернулась до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради з заявою про здійснення виплати усіх належних їй сум при звільненні, з наданням письмового розрахунку. 15.07.2022 року Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради надано відповідь за вих. №726, якою повідомлено [PERSON] , що у відповідності до п.2.8 Розділу 2 «Виплата премії» додатку 5 Положення про преміювання працівників КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Колективного договору КНП «ЦПМСД №4» ОМР на 2019-2023 роки працівники, які звільнилися за власним бажанням преміюванню не підлягають. Оскільки позивачка звільнилась за власним бажанням 30.06.2022 року, їй премія за червень не нараховувалась. Однак, у зв`язку з тим, що про своє звільнення остання завчасно не попередила, їй було виплачено премію до дня працівника у червні місяці. Також до вказаного листа, відповідачем було надано розрахунковий лист за червень 2022 року відповідно до якого судом встановлено, що [PERSON] у червні 2022 року було нараховано: доплату до мінімальної зарплати - 2679,00 грн., компенсацію відпустки - 15509,76 грн., оклад по тарифному розрахунку - 3821,00 грн., одноразову премію - 8000,00 грн., що разом складає - 30009,76 грн., з яких утримано військовий збір з зарплати - 450,15 грн., ПДФО - 5401,76 грн., що в цілому складає 5851,91 грн., та виплачено: 16422,85 грн., аванс - 7735,00 грн., що в цілому складає 24157,85 грн. Позивачкою у позові не оспорюється вірність нарахованих відповідачем у вказаному розрахунку сум при звільненні, однак спростовується її виплата, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Трудові відносини усіх працівників врегульовані нормами Кодексу законів про працю України. Стаття 38 вказаного Кодексу передбачає порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Строки розрахунку при звільненні врегульовано статтею 116 КЗпП України, у відповідності до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, у відповідності до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України, та провадиться лише за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу для покриття заборгованості підприємству, установі, організації де працює працівник, що передбачено статтею 127 КЗпП України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи подані позивачкою до суду докази на підтвердження заявлених вимог вбачається, що останньою крім наказу про її звільнення, відповіді відповідача з розрахунком нарахованих сум у червні 2022 року під час звільнення, не надано жодного доказу на підтвердження не виплати їй у належному розмірі нарахованих сум при звільненні. Як вже судом зазначалось, у відповідності до розрахункового листа за червень 2022 року, [PERSON] у червні 2022 року було нараховано: доплату до мінімальної зарплати - 2679,00 грн., компенсацію відпустки - 15509,76 грн., оклад по тарифному розрахунку - 3821,00 грн., одноразову премію - 8000,00 грн., що разом складає - 30009,76 грн., з яких утримано військовий збір з зарплати - 450,15 грн., ПДФО - 5401,76 грн., що в цілому складає 5851,91 грн., та виплачено: 16422,85 грн., аванс - 7735,00 грн., що в цілому складає 24157,85 грн. Зазначені нарахування та їх розмір, позивачкою не оспорюється. Однак, жодних доказів на підтвердження їх невиплати з боку відповідача, позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано. Посилання на лист відповідача від 15.07.2022 року за №726, як на підставу підтвердження утримання сум з виплаченої премії, судом не приймається, оскільки у відповідності до вказаного листа, відповідачем повідомлено про неналежне нарахування такої премії у відповідності до положень Колективного договору підприємства, однак визнано її виплата, як премія до Дня медичного працівника. Також, позивачкою на підтвердження зазначених посилань в частині невиплачених їй коштів, надано до суду в якості виписки по картковому рахунку - лист-роздруківку у формі таблиці з зазначенням сум та опису операції по картковому рахунку № [NUMBER] . Однак, суд зазначає, що доказами, які підтверджують зарахування та рух коштів по картковому рахунку є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання. Враховуючи вищевказані положення та досліджуючи поданий позивачем лист, в якості виписки з карткового рахунку, судом встановлено, що останній не містить наступних реквізитів: назву документа (форми); дати його складання; найменування клієнта - позивача (прізвище, власне ім`я та по батькові); найменування банку; інформації, що картковий рахунок №№ [NUMBER] відкритий саме на ім`я позивача;особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. У зв`язку з викладеним, оскільки поданий позивачкою лист в якості виписки по картковому рахунку не містить жодних реквізитів, для ідентифікації банку, клієнта, карткового рахунку, особи що його видала для достовірності вказаних в ньому даних, судом останній не приймається в якості належного і допустимого доказу. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Суд зазначає, що як зазначено вище, отримувати при звільненні усіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації, в день звільнення - це безумовне право працівника, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах працівника. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша статті 81 ЦПК України). Крім того, судом звертається увага, що суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяючі сторонам в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, призначив розгляд справи саме в судовому засіданні з повідомленням сторін по справі, для можливості останнім з`явитись до судового засідання та користуватись наданими їм законом процесуальними правами. Однак, позивачка в цій справі не виконала обов`язок з доведення заявлених вимог належними доказами та не скористалась процесуальними правами визначеними ЦПК України, у тому числі з витребування доказів у відповідача. Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд доходить до висновку, що [PERSON] не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності заборгованості по виплаті сум, що були нараховані їй при звільненні відповідачем на підставі наказу №108-к від 29.06.2022 року, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості з заробітної плати. Приймаючи, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, є похідною від попередньої вимоги про стягнення невиплачених сум при звільненні у задоволенні якої судом відмовлено, суд доходить до висновку також про необґрунтованість та безпідставність цієї вимоги. За наслідком викладеного, в цілому доводи позивача про неналежну виплату відповідачем нарахованих позивачеві сум при звільненні є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України). Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради про стягнення заборгованості з заробітної плати, є необґрунтованим, безпідставним та задоволенню не підлягає. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, до відшкодуванню не підлягають та на відповідача не покладаються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed