Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 липня 2006 року, що утворилась станом на 31 липня 2022 року, у розмірі 10633,71 грн. та складаэться з: заборгованості за тілом кредиту 1150,68 грн., заборгованості за нараховані відсотки 9483,03 грн. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим,\~що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 06.07.2006 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами»,\~складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувалися ч.1ст.634 ЦПК України. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України). Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідачка отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2000,00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку, яка додається до позовної заяви. Таким чином, у порушення умов кредитного Договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 31.07.2022 року має заборгованість 10633,71 грн., яка складається з наступного: 1150,68 грн. заборгованість за тілом кредита; 9483,03 заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 нарахована пеня; 0,00 нарахована комісія. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк». На підставі викладеного, представник позивача просив суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 06.07.2006 року у розмірі 10633,71 грн. та судові витрати у розмірі 2481,00 грн. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року по справі відкрито провадження та визначено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 03 листопада 2022 року відповідачем подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Зокрема, відповідач у своїй заяві зазначив, що позивач до позовної заяви залучив довідку про надання кредитних карток і з якої вбачається, що термін банківської карти № [NUMBER] і саме, яка начебто видана за договором від 06 липня 2006 року становить 07/12, тобто до липня 2012 року. І оскільки позивач звернувся до суду лише в жовтні 2022 року, то був пропущений строк позовної давності і який підлягає скасуванню. Крім того відповідач наголосив, що розрахунок заборгованості позичальника є аналітичним документам банку, складеним в односторонньому порядку, що не був погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. За викладених обставин, [PERSON] вважає, що наданий розрахунок містить безліч невідповідностей, не відповідає дійсним обставинам, є необгрунованим, а відповідно не є належним та допустимим доказом. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 06.07.2006 року. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» і «Тарифами» становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк», за договорм №б/н від 06.07.2006 року, відповідачу відкрито кредитну картку № [NUMBER] від 06 липня 2006 року термін дії якої до липня 2012 року (а.с. 15). Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за договором б/н від 06.07.2006 року вбачається, що станом на 31.07.2022 року [PERSON] має заборгованість 10633,71 грн., яка складається з наступного: 1150,68 грн. заборгованість за тілом кредита; 9483,03 заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 нарахована пеня; 0,00 нарахована комісія. Відповідно достатті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частинами першою та третьою статті 1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 1050\~ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу. Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266\~ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно з приписами статті 267\~ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Однак за змістом статті 267\~ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» від\~18\~грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Статтею 253\~ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним), або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14). Із наданої позивачем довідки про надання кредитних карток вбачається, що термін дії кредитної карти спливає у липні 2012 року. При цьому із виписки за договором №б/н за період з 06.07.2006 - 23.08.2022 судом встановлено, що останній платіж по кредитному зобов`язанню здійснений відповідачем 27 жовтня 2006 року на суму 69,00 гривень. Таким чином, звернувшись до суду із цим позовом у серпні 2022 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності. Належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності, чи поважності пропуску строків позивач суду не надав. Враховуючи викладене, беручи до\~уваги,\~що позовні\~вимоги є\~обґрунтованими,\~однакза вимогами позивача сплив строк позовної давності, при цьому відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності без поважних причин. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають, а тому судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: dismissed