Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Суть питання, щовирішуєтьсярішенням. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення безпідставно набутих коштів, посилаючись на те, що між сторонами був укладений договір про надання послуг, за що позивач вніс оплату, проте послуги відповідачем надані не були, у зв`язку з чим позивач вважає, що кошти набуті відповідачем безпідставно та підлягають поверненню. Враховуючи, що добровільно відповідач кошти повернути не бажає, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Рух справи. 18.04.2022 позов надійшов до суду. 25.04.2022 відкрито провадження у справі. 29.06.2022 надійшов відзив на позовну заяву. 01.07.2022 надійшло клопотання про доручення доказів до справи. 04.07.2022 судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача. 08.08.2022 подано відповідь на відзив. 09.08.2022 судове засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 18.10.2022 подано заперечення на відповідь на відзив. 19.10.2022 засідання знято з розгляду в зв`язку з повітряною тривогою на 12.12.2022. 12.12.2022 справа розглянута по суті. Доводи учасників справи. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав зазначених у відзиві та пояснив, що між сторонами був укладений договір про надання послуг, який виконувався обома сторонами, проте за ініціативою відповідача договір було розірвано, а позивачу запропоновано повернути решту коштів, за які послуги не були надані. Разом з тим, позивач не виявив відповідного бажання надати реквізити на оплату тощо та ініціював відповідний процес. Відповідач вважає, що правова природа правовідносин зовсім інша ніж та про яку зазначає позивач, оскільки вразі незгоди з якістю наданих послуг або інших обставин щодо невиконання або неналежного виконання договору, позивач повинен був обрати відповідний спосіб захисту, а не той про якій позивач наразі зазначає у позові. Встановлені судом обставини. Сторони уклали договір - оферти про надання послуг, які були оплачені позивачем та надавалися відповідачем протягом року, що підтверджується договором та виписками про рух коштів /Т.І а.с. 42-171, 176, 177/. Відповідач вирішив розірвати договір з позивачем в односторонньому порядку, згідно умов договору, про що направив відповідні листи з зазначеннями причин неможливості подальшої співпраці, а також повернення частини коштів, які була сплачені за надання послуг, проте останні не були надані у повному обсязі /Т.І. а.с. 172-173/. Позивач направив вимогу до позивача повернути кошти нібито за ненадання послуг та безпідставно отриманих /Т.І а.с. 174, 175/. Відповідач направив відповідь про те, що послуги були надані та оплачені, а ті які не були надані проте оплачені,решта коштів буде повернута, після надання реквізитів для перерахунку. Вимоги щодо безпідставно отриманих коштів не є спроможними /Т.І а.с. 178/. Мотиви, з яких суд виходив при постановленні рішення і положення закону, яким керувався. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. У той самий час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2021 у справі № 912/2601/19. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у даному випадку між сторонами має місце спір щодо виконання договору відповідно до якого були надані та оплачені послуги, тобто правова підстава для перерахунку коштів мала місце, таким чином не можна дійти висновку, що кошти були перераховані безпідставно, отже позивачем обраний неналежний спосіб захисту. Правова природа даних правовідносин ґрунтується на положеннях ЦК, що регулюють зобов`язання та відповідні договірні правовідносини, які існували між сторонами майже протягом року і вразі порушення умов договору, невиконання або неналежного виконання спосіб захисту повинен бути обраний відповідний, оскільки кошти позивачем були перераховані відповідачу саме на підставі даного договору, до його розірвання з ініціативи останнього. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed