Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У поданій 22 вересня 2022 року заяві представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1509,55 доларів США, що еквівалентно 43444 грн. 85 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 09 червня 2005 року між сторонами укладено договір №ROH0GF00000450, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 32400 доларів США на термін до 05 червня 2025 року та зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та порядку, встановлених договором. Відповідач взяті по договору зобов`язання не дотримався, а тому 04 вересня 2019 року кредитор звернувся до приватного нотаріуса із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка станом на 07 червня 2019 року за тілом кредиту становила 21380,90 доларів США. На даний час боржником борг не погашено, а тому за період з 25 вересня 2019 року відповідач має сплатити 3% річних від простроченої суми. Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило та відзиву на позов відповідач не подав. Згідно поданого представником позивача клопотання позовні вимоги підтримує повністю та просить розглянути справу без його участі. При таких\~умовах суд\~вважає за\~можливе винести\~заочне рішення\~по справі на підставі наявних доказів, при цьому позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що 09 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (яке 14 червня 2018 року змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк») укладено №ROH0GF00000450, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 32400 доларів США на термін до 05 червня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом та зобов`язувався здійснювати погашення кредиту згідно графіку погашення кредиту та відсотків за користування кредитом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то відповідно до ст.530 ЦК України воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Створення заборгованості і порушення вимог правочину відповідно ст.1050, 1054 України надало можливість позивачу вимагати дострокового повернення всієї суми. Виконавчим написом приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М №2575 від 04 вересня 2019 року звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: належну на праві власності [PERSON] квартиру по [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROH0GF00000450 у розмірі 92985,75 доларів США, з якої заборгованість за кредитом становить 21380,90 доларів США. 13 січня 2022 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у м.Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Мічудою Є.В. відкрито виконавче провадження №68124395 на підставі виконавчого напису нотаріуса №2575 від 04 вересня 2019 року, що підтверджує наявність грошового зобов`язання позичальника [PERSON] перед банком та доказів виконання цих зобов`язань відповідач не надав. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, від 4 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц вбачається, що якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст.1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18. З правових висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року в справах № 910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року в справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року в справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року в справі № 924/312/18, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц вбачається, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 2481 грн. На підставі\~наведеного та\~

Outcome: approved