Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якій просить суд визнати трудові відносини між нею та відповідачем такими, що припинилися з 21 липня 2022 року у зв`язку зі звільненням з посади продавця непродовольчих товарів за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Свої вимоги мотивує тим , що згідно з наказом (розпорядження) №3 від 10.01.2021 [PERSON] прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів, про що у її трудовій книжці зроблено запис під № 1. Згідно відомостей\~у ЄДР\~юридичних осіб,\~фізичних осіб-\~підприємців та\~громадських формувань\~страхувальників,\~відповідачка [PERSON] \~зареєстрована як\~ФОП з\~19.09.2019,\~а з\~21.07.2022відповідачкою вчинено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності за власним рішенням через портал Дія. Військова агресія російської федерації призвела до катастрофічних руйнувань інфраструктури, знищення основних фондів підприємств, порушення економічних зв`язків та, як наслідок, значної внутрішньої трудової міграції, що, в свою чергу, зумовило необхідність додаткового регулювання трудових відносин. Так, 24.03.2022 набув чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі Закон), у якому одним з найістотніших нововведень є запровадження нової кадрової процедури призупинення дії трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Але відповідачка у зв`язку із військовими діями припинила свою підприємницьку діяльність та залишила напризволяще проблему звільнення свого найманого працівника позивача по справі. Встановити її місце знаходження позивачка не змозі. Вказане свідчить про порушення прав позивача, адже вона не має можливості припинити трудові відносини в передбачений КЗпП України спосіб. Згідно з вимогами ст. 38 КзПП України, працівник має право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з власної ініціативи, попередивши роботодавця за два тижня до цього. Внаслідок того, що місце знаходження роботодавця позивачу не відоме, тому вона не може розірвати укладений безстроково трудовий договір, не може працевлаштуватися на законних підставах. Тим паче, що на даний час позивач знайшла роботу за своїм фахом та хоче офіційно працевлаштуватися. Однак зробити це неможливо, оскільки в трудовій книжці позивачки немає запису про припинення трудового договору з відповідачкою ФОП [PERSON] . За роз`ясненням позивач зверталась до Вільнянської районної філії Запорізького обласного центру зайнятості в м. Вільнянськ, та до ПФУ, де було встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідачка з 21.07.2022 припинила свою підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця за власним бажанням. Згідно з довідкою форми ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу) позивачка отримала заробітну плату останній раз в грудні 2021року, більше виплат не відбувалось, хоча позивачка працювала по квітень місяць включно 2022 року. Посилаючись на викладене, просить суд визнати трудові відносини між нею, та фізичною особою-підприємцем [PERSON] такими, що припинилися з 21.07.2022 у зв`язку зі звільненням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Представника позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явився, заяв не надав, про причини неявки не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом положень ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом (розпорядженням) № 3 від 10 січня 2021 року, виданим фізичною особою-підприємцем [PERSON] , позивач [PERSON] прийнята на роботу з 11.01.2021 продавцем непродовольчих товарів, що підтверджується копією трудової книжки (арк.с. 9) та копією наказу (арк.с.10). Між сторонами 11 січня 2021 року укладено безстроковий трудовий договір (арк.с.8). Згідно з\~відомостями у\~ЄДР юридичних\~осіб,\~фізичних осіб-\~підприємців та\~громадських формувань\~страхувальників,\~відповідачка [PERSON] \~зареєстрована як\~ФОП з\~19.09.2019,\~а з\~21.07.2022відповідачкою вчинено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності за власним рішенням через портал Дія (арк.с. 15). Позивач зверталася до Вільнянської районної філії Запорізького обласного центру зайнятості за допомогою у вирішенні питання щодо звільнення її з роботи (арк.с.11). У ч. ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України). Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У ч. 2 ст. 22 КЗпП України встановлено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Підстави припинення трудового договору встановлені у ст. 36 КЗпП України. Однією із визначених ст. 36 КЗпП України підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 КЗпП України). Згідно із вимогами ч. 3 ст. 38 КзПП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови трудового договору з цих питань. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 232 КзПП України, у районних (міських) судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, де комісії по трудових спорах не обираються. Статтею 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки вносяться записи про звільнення. Записи в трудовій книжці про звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності обласним архівом. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати (ст.49 КЗпП України). Відповідно до п.18 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою КМУ №792 від 19.09.2018, у разі відсутності документів, що підтверджують факт звільнення, для отримання статусу безробітного внутрішньо переміщеними особами подаються: заява про припинення трудових відносин, справжність підпису на якій нотаріально засвідчена, або документ, що підтверджує факт припинення зайнятості (цивільно-правовий договір, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), або відповідне рішення суду - у разі припинення трудових відносин (припинення зайнятості) у судовому порядку. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до норми ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Нормою п. 9 договору від 11 січня 2021 року, укладеного між відповідачем та позивачем встановлено, що спори з виконання умов цього договору розглядаються судом. Отже, з наведених норм Конституції України, законодавства про працю України та фактичних обставин справи можна зробити наступні висновки. Позивач та фізична особа суб`єкт підприємницької діяльності [PERSON] знаходились у договірних правовідносинах на підставі укладеного між ними 11 січня 2021 року безстрокового трудового договору, згідно з яким відповідач зобов`язався надати позивачу роботу продавця та її оплачувати, а остання зобов`язалась виконувати на користь відповідача роботу продавця непродовольчих товарів. У трудовій книжці позивача, за реєстровим № 1 є запис про прийняття її на роботу відповідачем продавцем за трудовим договором. Позивачка свої зобов`язання виконувала до тих пір, доки відповідач надавав їй роботу. Згідно з довідкою форми ОК-5 (індивідуальні відомості про застраховану особу) позивачка отримала заробітну плату останній раз в грудні 2021року, більше виплат не відбувалось (арк.с.14). З того часу, як відповідач припинив надавати позивачу роботу, вона не має можливості працювати та отримувати за це заробітну плату, а тому і здійснювати загальнообов`язкові соціальні страхові виплати. Також, в силу відсутності самого відповідача, позивач не має можливості звільнитися у встановленому законодавством ст. 38 КзПП України, порядку і працевлаштуватися на іншу роботу на законних підставах. Таким чином, право позивача на працю, на оплату праці, та здійснення обов`язкових соціальних внесків, порушено відповідачкою, яка не звільнила її у встановленому законом порядку. Датою припинення позивачем трудових відносин із ФОП [PERSON] та звільненням її з роботи продавця непродовольчих товарів суд вважає 21 липня 2022 року, враховуючи положення ч.3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач ФОП [PERSON] будь-яких заперечень на позов та доказів на спростування заявлених позивачем вимог до суду не подала. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, у зв`язку із тим, що місцезнаходження відповідача розташоване на тимчасово окупованій території, фактичне місцезнаходження відповідача встановити неможливо, свою діяльність як ФОП [PERSON] припинила 21.07.2022, розірвати у визначеному порядку трудовий договір позивач не має можливості з незалежних від неї причин, суд дійшов висновку, що позов про визнання припиненими її трудових відносин із ФОП [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення трудових прав, гарантованих їй Конституцією України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. Відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст. ст.1, 3, 22, 36, 38 КЗпП України,

Outcome: approved