Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вказуючи на те, що вона є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 лютого 2007 року, виданим на основі рішення Глевахівської селищної ради №188 від 12 жовтня 2006 року, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 12 лютого 2007 року та договору купівлі-продажу 33/100 частин житлового будинку від 12 грудня 2013 року посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №14527192 від 12 грудня 2013 року. У вказаному будинку зареєстрований з 17.01.2018 року та проживає Відповідач - бувший чоловік Позивачки - [PERSON] , [INFO] . 10.03.2006 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Шевченківським районним судом м. Києва. З 2006 року після розлучення сторони разом не проживають. Відповідача в своєму будинку Позивачка зареєструвала з 17.01.2018 року на прохання їхнього спільного сина [PERSON] , так як Відповідач перебував в складних життєвих обставинах та не мав де жити, зловживав алкогольними напоями, вів антисоціальний спосіб життя, тому син вирішив допомогти батькові. На той час Позивачка також проживала в своєму будинку, отже, на прохання сина її бувший чоловік поселився в окремій кімнаті за усною домовленістю із нею тимчасово, але не більше місяця, допоки син його не пролікує від алкогольної залежності та не знайде йому інше житло. Натомість Відповідач вирішив, що він може постійно проживати в її будинку роками, користуватися всім її будинком і нічого не платити, навіть за комунальні. Відповідач взагалі не сплачує комунальні платежі (електроенергія, розподіл (доставка) природнього газу, спожитий природній газ) натомість це робить Позивачка та її син. При цьому всьому Відповідач згодом почав чинити її перешкоди в користуванні її будинком. Вона навіть не може потрапити до свого будинку за своїм бажанням, так як Відповідач майже ніколи не впускає її навіть на подвір`я, погрожує їй та застосовує до неї фізичне та психологічне насильство. Вона лише інколи може потрапити до будинку, коли Відповідача немає в будинку, або Відповідач знаходиться в стані алкогольного сп`яніння. Тому Позивачка, на даний час, змушена проживати не в своєму власному будинку в квартирі за адресою: [ADDRESS] , де вона проживає вже більше 2-х років. Так, Відповідач за вчинення фізичного та психологічного насильства, домашнього насильства наді [PERSON] , вже кілька разів було притягнуто до адміністративної відповідальності Васильківським міськрайонним судом Київської області, а саме: 09.07.2019 року Постановою №82998773 Васильківського міськрайонного суду Київської області Відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосованого до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 170 грн. Також 15.06.2020 року Постановою №90075660 Васильківського міськрайонного суду Київської області Відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340 гривень. Скільки разів Позивачка зверталася до поліції зі скаргою на Відповідача вона навіть вже не може порахувати. Оскільки, за вище вказаною адресою відповідач проживає, але веде антисоціальний та антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями та тютюновими виробами, виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які надаються. До того ж вона не може оформити субсидію в повному обсязі в органах соціального захисту чим об`єктивно порушуються її права. Основним порушенням її прав є те, що Позивакча, як власник будинку, навіть не може ані проживати, ані навіть, потрапити до нього. Наразі будинок Позивачки перебуває в жахливому забрудненому недоглянутому стані. У добровільному порядку Відповідач не бажає змінити місце реєстрації, та виїхати з її будинку, тому вона змушена звертатися за захистом до суду. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.11.2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху з наданням позивачу строку протягом десяти днів з дня її отримання для усунення недоліків позову (а.с. 42-43). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 61). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2022 року закрито підготовче судове засідання та справи призначена до судового розгляду (а.с.73). [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити (а.с.77). [PERSON] , який належним чином повідомлявся про відкриття провадження по справі не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, та в судове засідання не зявився (а.с.65, 71). На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 лютого 2007 року, виданим на підставі рішення Глевахівської селищної ради №188 від 12 жовтня 2006 року, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 12 лютого 2007 року та договору купівлі-продажу 33/100 частин житлового будинку від 12 грудня 2013 року посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №14527192 від 12 грудня 2013 року (а.с. 11-14). Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 9). Відповідно до довідки № 340 від 30.09.2022 року виданою Глевахівською селищною радою, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15, 16, 41). Згідно до Постанов Васильківського міськрайонного суду Київської області [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосованого до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 170 грн. (а.с. 20-21), Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340 гривень (а.с. 18-19). Відповідно до наданих копій квитанції комунальні послуги сплачувала [PERSON] та [PERSON] (син позивачки) (а.с. 22-37). Як вбачається із відповіді сектору превентивної діяльності №1 Фастівського районного управління поліції від 26.11.2021 року №1683 про розгляд звернення, що розглянуто звернення [PERSON] щодо викрадення кабелю колишнім чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В ході проведення перевірки причетність до викрадення кабелю [PERSON] не представилося можливим у зв`язку з тим сусіди ніяких свідчень чи пояснень не надають посилаючись на ст. 63 Конституції України. По спірним питанням з колишнім чоловіком слід звернутися до суду в порядку приватного звернення (а.с.59). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно до вимог статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку. На підставі частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В частині 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. З огляду на зазначене, для обґрунтованого вирішення спірних правовідносин та правильного застосування статті 71 ЖК України, суди мають установити такі обставини: 1) чи є відповідач наймачем житлового приміщення або членом сім`ї наймача; 2) скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; 3) які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад встановлені строки. В свою чергу доказами, що відповідач не проживає в спірному приміщенні можуть бути зокрема: -правовстановлюючі документи, які підтверджують факт власності спірним майном; -довідка з ЖЕКу/ОСББ про склад сім`ї або проживаючих; -показання свідків; -матеріали судових або виконавчих проваджень; -документи про створення іншої сім`ї; -трудові контракти відповідача в інший місцевості; -договори орендованого помешкання відповідачем у іншій місцевості / оплата комунальних послуг; -листи / телеграми з іншого регіону і т.і. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку колишнім чоловіком з приводу користування та розпорядження вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами. Верховний Суд в своїй постанові від 27.10.2021 року у справі №128/2294/17 також підтвердив, що запобігання випадкам знущання, залякування та насильства є достатньою підставою для припинення права користування житлом, шляхом виселення колишнього чоловіка. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем поставлена вимога: це визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що підстав, визначених законом і достатніх для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачем не доведено. Посилання позивача на те, що вона самостійно утримує спірне житло, оскільки сплачує комунальні послуги також не є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. Відповідно до ст. ст. 2, 5 ЦПК України цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц. З системного аналізу вищенаведених норм права слідує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Outcome: dismissed