Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічне Акціонерне Товариство «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА», [PERSON] про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування та відшкодування матеріальної шкоди, про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.01.2021 р. о 22 годині 06 хвилин, [PERSON] , керуючи автомобілем «TOYOTA», державний номер [NUMBER] , в м.Одесі по вул. Прохорівський, не був уважний перед зміною напрямку руху та допустив зіткнення з автомобілем «GEELY» державний номер [NUMBER] . Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження. Власником автомобіля «GEELY» державний номер [NUMBER] є [PERSON] , на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] ( копія міститься в висновку експерта №18-21).Суддею Малиновського районного суду м. Одеса ухвалена постанова № 521/1400/21 від 24.03.2021 р., згідно якої, [PERSON] , [INFO] , визнаний винним в порушенні правил дорожнього руху, що спричинило ДТП та притягнутий до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ НАСК «ОРАНТА», згідно поліса № 202172130. Позивач звернувся до страховика Публічне Акціонерне Товариство «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА» від якого було отримано страхове відшкодування в розмірі 82086,93 гривень , в подальшому рішення було переглянуте, та здійснено доплату в розмірі 24267,57 гривень. Зазначав, що загальна сумма страхового відшкодування складає 106354,50грн.Франшиза за вказаним полісом складає 1500,00грнНа думку позивача, страхова компанія «Оранта» має сплатити матеріальну шкоду, відповідно до наданого висновку судового експерта, за винятком втрати товарної вартості, франшизи та ПДВ на запасні частки та частину виплаченого страхового відшкодування у розмірі 15305,92 грн. Посилаючись на правову позицію ВП ВС по справі № 755/18006/15-ц, просив стягнути з винуватця ДТП [PERSON] різницю між вартістю матеріальної шкоди та страховою виплатою у розмірі 21470,00 грн. Також просив стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою суді від 27.08.2021 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. 26.09.2021 року [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву сформовану через систему «Електронний суд», позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що висновок експертного дослідження не відповідає вимогам ч. 5 ст. 106ЦПК України. 28.09.2021 року ( вх № 45697) до суду надійшов відзив на позовну заяву ПАТ НАСК «Оранта» , яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою суду від 06.10.2021 року вирішено питання щодо витребування доказів. Ухвалю суду від 09.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання, призначене 07.12.2022 року не з`явився, надав суду заяву, згідно якої підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Представник ПАТ НАСК «Оранта» у судове засідання, призначене 07.12.2022 року не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини неявки не повідомив, заяви про відкладення не надавав. Матеріали справи містять заяву щодо розгляду справи за його відсутності. На стадії підготовки справи до розгляду, представник ПАТ НАСК «Оранта» надав до суду відзив, у якому повністю заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Відповідач [PERSON] у судове засідання, призначене 07.12.2022 року не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог України. Представник відповідача [PERSON] надав до суду заяву щодо розгляду справі за відсутності відповідача та його представника, у задоволенні позову просив відмовити. Згідно ч. 2ст.247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовм встановлено, що згідно Постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 24.03.2021 року [PERSON] визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів граждан, що складає 340 гривень. Зазначеною постановою було встановлено, що 06.01.2021 року о 22 годині 06 хвилин в м. Одесі по вул. Прохорівській біля будинку № 2, водій [PERSON] керуючи т/з Тойота д.н. [NUMBER] не був уважним перед виїздом, не перевірив технічний стан автомобілю та його гальмівну систему, при зміні напрямку руху не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечної швидкості в результаті чого скоїв зіткнення з т/з Джілі д.н. [NUMBER] який рухався з боку вул. Розумовська у напрямку вул. Мечникова, чим порушив вимоги п.п. 2,3 б, 12,1 ПР України. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, обставини вчинення адміністративного правопорушення та вина відповідача [PERSON] у його вчиненні не потребують доказуванню, оскільки встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили і має преюдиційне значення для спірних правовідносин. Враховуючи зазначене, розглядаючи спір, який випливає зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а лише вирішує питання про розмір відшкодування. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: 1) в повному обсязі; 2) особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , вбачається, що власником транспортного засобу, а саме: легкового автомобіля «Geely Emgrand 7» реєстраційний номер [NUMBER] , якому було завдано механічних пошкоджень у наслідок дорожньою транспортної пригоди є позивач [PERSON] . Цивільна відповідальність [PERSON] застрахована у ПАТ НАСК ОРАНТА відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 202172130. Строк дії полісу з 00:00 годин 12.12.2020 року до 12.12.2021 року включно. Страхова сума за договором за шкоду заподіяну майну - 130000 грн., розмір франшизи 1500 грн. Згідно із пунктом 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Матеріалами справи встановлено та не заперечувалась сторонами, що на момент ДТП відповідач [PERSON] керував автомобілем «Тойота» державний номер [NUMBER] , на відповідній правовій підставі, маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тому у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» останній є особою, відповідальність якої застрахована. Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яким виступає поліс 202172130 від 12.12.2020 року, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, вирішуючи виключну правову проблему щодо абсолютного права потерпілого на отримання відшкодування від винуватця або його страховика, відступила від раніше викладених висновків Верховного Суду України, в тому числі у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, та зазначила, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (п.69,73-74). Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, де зазначено: «Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (п.п.85-86). Таким чином, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування згідно із Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату), (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). За таких обставин, відповідати за завдану позивачу [PERSON] шкоду у межах ліміту відповідальності має страховик винної особи - ПАТ «НАСК «Оранта». За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону №1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, Страховик у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання. Відповідно до ст. 83 діючого ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Відповідно до частин 1,2,3,4,6,7ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. За приписами ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Як роз`яснено у п. 17Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997 р., при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Відтак, з метою визначення розміру матеріального збитку, позивач звернувся до судового експерта Крутих Є.О., якому відповідно до свідоцтва №1036 рішенням Центральної експертно-кваліфікаційної комісії Міністерства юстиції України від 28.09.2012 року присвоєно (підтверджено) кваліфікацію судового експерта з правом проведення товарознавчих експертиз за спеціальністю 12.2 визначення вартості колісних транспортних засобів та розмір збитків завданих власникам транспортних засобів. Дію свідоцтва продовжено до 07 червня 2020 року. Так при зверненні до суду з позовною заявою, позивачем на підтвердження розміру завданих матеріальних збитків та обґрунтування розміру заявлених позовних вимог було надано висновок судового експерта Крутих Є.О. №18-21 експертного автотоварознавчого дослідження за фактом аварійного пошкодження автомобіля «Geely Emgrand 7» реєстраційний номер [NUMBER] , складений 02 лютого 2021 року. Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ визначені у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 липня 2009 року № 1335/5/1159), зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика) із подальшими змінами, яка застосовується, серед іншого, з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ, визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ. Згідно п. 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п. 1.3 вказаної Методики, вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин. Тому, з урахуванням вимог п. 1.3 даної Методики слід дійти висновку, що будь-який розрахунок матеріального збитку без урахуванням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів буде суперечити наведеному в п. 2.4. поняттю вартості матеріального збитку. Однією з вимог, передбачених Методикою, є особистий огляд колісних транспортних засобів оцінювачем (експертом), про що зазначено в п. 5.1 Методики, а саме: технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження. Відповідно до п. 5.5 Методики, під час технічного огляду КТЗ оцінювач (експерт) повинен: а) перевірити відповідність ідентифікаційних даних КТЗ записам у наданих документах; б) перевірити укомплектованість КТЗ, установити комплектність, наявність додаткового обладнання; в) установити пробіг за одометром; г) зафіксувати інформативні ознаки раніше виконаного відновлювального ремонту КТЗ; ґ) установити характер і обсяги пошкоджень на момент огляду та інші ознаки, які характеризують технічний стан КТЗ, з обов`язковою їх фіксацією шляхом фотографування. Згідно з п. 8.1, 8.5 вказаної Методики, для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Калькуляція вартості відновлювального ремонту складається за результатами технічного огляду КТЗ. Якщо КТЗ на момент технічного огляду відновлено повністю або частково, то калькуляція відновлювального ремонту не складається, а надається повідомлення замовнику оцінки про неможливість проведення дослідження. У судовому засіданні встановлено, що проведення дослідження було доручено [PERSON] , що має вищу технічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.2: «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу», стаж експертної роботи з 2005 року, строк дії свідоцтва до 17.06.2023р. Висновок судового експерта Крутих Є.О. №18-21 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження, від 02.02.2021 року, складено з урахуванням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, Методики визначення обсягу ремонтних впливів при встановленні розміру матеріальної шкоди, заподіяної власнику колісного транспортного засобу, та інше. При розгляді справи не встановлено обставин недотримання вимог законусудовим експертом Крутих Є.О. при складанні висновку №18-21 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження, від 02.02.2021 року або обставин, які виключають його участь у проведенні дослідження. На підставі викладеного, зважаючи на норми ст.ст. 77-80 ЦПК України, указаний Висновок є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом підтвердження уточнених позовних вимог позивачів. Під час розгляду справи відповідачами не надано будь-яких належних обґрунтувань та доказів того, що наданий позивачем висновок експерта є неправильним або неповним та, що експертом при визначені розміру збитків було включено пошкодження, які не були заподіяні транспортному засобу внаслідок ДТП. Відповідачі та їх представники також не спростували установлені обставини у порядку, визначеному статтями 76-81 ЦПК України, не заявляли клопотань про витребування доказів, виклик і допит експерта або про призначення відповідної судової експертизи, обмежившись лише власними поясненнями. Суд не приймає до уваги дослідження № [NUMBER] -2 від 27.02.2021 року , наданий Публічне Акціонерне Товариство «Національна Акціонерна Страхова Компанія «ОРАНТА», є неналежним доказом, оскільки виконаний з порушенням п. 5.1. «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», в частині неможливості оцінки автомобіля без особистої участі експерта в огляді автомобіля. Зі змісту звіту про оцінку вбачається, що експерт оцінювач автомобіль позивача не оглядав, розрахунок здійснений на підставі наданих матеріалів без особистого огляду, на підставі огляду, зробленого представником страховика [PERSON] в той час як звіт про оцінку виконаний ТОВ "Гарант-АСІСТАНС".Крім того в матеріалах справи відсутні відомості про наявність у аварійного комісара [PERSON] відповідної кваліфікації, необхідної для проведення огляду автомобіля, що вочевидь свідчить про обґрунтованість сумнівів в правильності виконання звіту, виконаного ТОВ "Гарант-АСІСТАНС" на замовлення відповідача. Висновком експерта Крутих Є.О. №18-21 за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження від 02.02.2021 року визначено, що вартість матеріальних збитків (з технічної точки зору), заподіяної власнику автомобіля «Geely Emgrand 7» реєстраційний номер [NUMBER] , на момент проведення дослідження становить 143130,42 гривень. Відповідно достатті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Такою різницею може бути як недостатність страхової виплати, так і сума франшизи, якщо така передбачена полісом (стаття 9 Закону України «Про страхування», статті12,29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Поняття «франшиза» міститься у статті 9Закону України «Про страхування» і його слід розуміти як частину збитків, що не відшкодовуються страховиком згідно з договором страхування. Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку. Застосування франшизи передбачено статтями 12, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якими розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, яка відшкодовується саме потерпілому, у випадку, якщо франшиза була передбачена договором страхування. Таким чином, із зазначеного вбачається, що сума франшизи визначена у договорі, це пов`язана саме зі шкодою завданою майну потерпілого, яка страховиком не відшкодовується. Як відомо зі матеріалів справи, згідно з договором обов`язкового страхуванння цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 202172130 , страхова сума за договором за шкоду заподіяну майну - 130000 грн., розмір франшизи 1500,00 грн. Системний аналіз статті 22 ЦК України частини другої статті1192, статті1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, оскільки, це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а тому на користь позивача підлягає стягненню відшкодування саме вартості відновлювального ремонту без урахування зносу, а саме різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та виплаченим відшкодуванням. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у справі № 756/2632/17 від 22.04.2020 року, правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, підтриманої Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц, постанові Верховного Судувід 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19, провадження № 61-10010св20, постанові Верховного Судувід 11березня 2020 року у справі № 754/5129/15, провадження № 61-38365св18, постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16-ц, постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 761/41395/16-ц, постанові Верховного Судувід 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16-ц, провадження 61-1819св17, постанові Верховного Судувід 26 червня 2018 року у справі № 363/218/16-ц, провадження № 61-9547св18. Згідно розрахунку страхового відшкодування від 18.03.2021 року, розмір збитку завданого [PERSON] становить 83999,43 грн, розмір франшизи становить 1500,00 грн., сума страхового відшкодування становить 82499,43 грн. Відповідно до розрахунку страхового відшкодування від 26.03.2021 року розмір збитку завданого [PERSON] становить 108388,95, сума сплачених СВ за договором страхових виплат 82499,43, сума страхового відшкодування становить 24389,52 грн. Відповідно до платіжного доручення № 17098 від 05/04/2021 року та 17097/05/04/2021 року, НАСК Оранта сплатила позивачу страхове відшкодування за договором № 202172130 від 12.12.2020 року у розмірі 24389,52 грн та 82499,43 грн відповідно. Враховуючи вищезазначене, оскільки страховик виплатив позивачеві [PERSON] частину страхового відшкодування, то з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» слід стягнути частину невиплаченого страхового відшкодування у розмірі вартості матеріальних збитків (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу), з урахуванням розміру франшизи передбаченої договором страхування, отже сума до стягнення становить 15305,92 гривень. Крім того, враховуючи норми чинного законодавства, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, що становить 21469,99 гривень.(143 130,42 - 121 660,43 гривень = 21 469,99 гривень). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідачів підлягають частковому задоволенню та з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь [PERSON] необхідно стягнути суму матеріальних збитків у зв`язку з пошкодженням належного йому автомобіля «Geely Emgrand 7» реєстраційний номер [NUMBER] , та стягнути з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь [PERSON] частину невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 15305,92 грн та з [PERSON] різницю між матеріальною шкодою та страховим відшкодуванням у розмірі 21469,99грн, з урахуванням розміру франшизи у розмірі 1500,00грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2018 в справі №826/1216/16. Так, суд задовольнив позовні вимоги позивача [PERSON] до страховика ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у розмірі 15305,92 грн. і 21469,99 грн. до [PERSON] . Отже, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь [PERSON] з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» має бути стягнуто 1625,73 грн а з [PERSON] 2282,27 грн. Крім того, позивач прохав суд стягнути з відповідачів, понесені ним витрати в сумі 5000,00 гривень на професійну правничу допомогу адвоката у суді у зв`язку із розглядом цивільної справи. Згідно з ч. 3ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як встановлено з матеріалів справи адвокатом не надано детального розрахунку витрат на правову допомогу, що відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства та міжнародних норм є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За таких підстав суд приходить до висновку про відмову стороні позивача у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial