Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] (далі також - [PERSON] , [PERSON] , позивачі) в інтересах яких діє адвокат Гончарук А.В. звернулися до суду з позовом до відповідачів Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», [PERSON] , Приватного підприємства «Канів-Граніт», Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог зазначили про те, що 06.06.2019 в м. Каневі Черкаської області на ділянці автомобільної дороги загального користування Н-02 /М-06/ - Кременець - Біла Церква - Канів - Софіївка км 503+583-560+164 під`їзд до м. Канева км 0+000-км 4+500, яка суміщається з проїзною частиною вул. Енергетиків у м. Каневі (4,5 км), близько 08:40 годин на ділянці між приміщенням (територією) колишнього МЦ «Славутич» та гуртожитком Канівського коледжу культури та мистецтв сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участі транспортних засобів - автомобіля марки «ВАЗ-21213», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , [INFO] та автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого пасажир автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом кісток обох гомілково-ступеневих суглобів з вивихом обох стоп, рана м`яких тканин лобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/822 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, лікування та реабілітація виконується по цей час. Водій автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого вивиху першого пальця правої ступні, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/716 відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, а легковий автомобіль марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] , який згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого ТРЦ № 7145 з датою першої реєстрації транспортного засобу в Україні 11.05.2019, належить [PERSON] , отримав значні механічні ушкодження внаслідок чого не підлягає технічному відновленню, а розмір заподіяної матеріальної шкоди становить 115 260 грн. 25.01.2021 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за наслідками розгляду справи № 697/2897/19 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 286 КК України прийнято рішення про задоволення клопотання трудового колективу Бучанського лісництва ДП «Канівський лісгосп» про передачу обвинуваченого [PERSON] на поруки трудовому колективу. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки трудового колективу Бучанського лісництва ДП «Канівський лісгосп», якщо він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку. Кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - закрито. Цивільні позови [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП залишено без розгляду, роз`яснивши право звернутись в порядку цивільного судочинства. Як зазначено представником позивачів у поданій позовній заяві, встановлені наступні обставини, які сприяли вчиненню дорожньо-транспортної пригоди, а саме: автомобільна дорога загального користування Н-02/М-06/-Кременець - Біла Церква - Канів - Софіївка км 503+583-560+164 під`їзд до м. Канева км 0+000-км 4+500, яка суміщається з проїзною частиною вулиці Енергетиків у м. Каневі (4.5) км, між приміщенням (територією) колишнього МЦ «Славутич» та гуртожитком Канівського коледжу культури та мистецтв перебуває на балансі Служби автомобільних доріг у Черкаській області. У травні-липні 2019 року будь-які ремонтні роботи на вказаній ділянці автомобільної дороги не проводилися. Виконавчий комітет Канівської міської ради зазначену ділянку дороги передав на обслуговування Служби автомобільних доріг України в 2010 році, в 2019 році ремонту дорожнього покриття не замовляли. Проте згідно офіційних загальнодоступних даних, які знаходяться у мережі інтернет згідно реєстру програми «Прозоро» у травні 2019 року, Виконавчий комітет Канівської міської ради в зв`язку з підготовкою до певних святкових подій на території міста, оскільки відповідач Служба автомобільних доріг у Черкаській області у наданій письмовій відповіді відмовився проводити поточний ремонт ділянки дороги, був вимушений замовити ремонт дорожнього покриття по вул. Енергетиків м. Канева у Приватного підприємства «Канів-Граніт» на суму 146 055,11 грн., ремонтні роботи було розпочато з 14.05.2019. Відповідач Приватне підприємство «Канів-Граніт» без дотримання забезпечення умов безпеки дорожнього руху виконав підготовчі роботи, а саме: підготовку аварійних ділянок шляхом вибору фрезою асфальтобетону до твердого покриття для послідуючого пломбування місць ямкового ремонту. В такому небезпечному для експлуатації стані ділянка дороги в м. Каневі між приміщенням (територією) колишнього МЦ «Славутич» та гуртожитком Канівського коледжу культури та мистецтв перебувала до 06.06.2019, створюючи всім без виключення водіям транспортних засобів, які рухалися на цій ділянці дороги аварійну ситуацію, перешкоди в русі внаслідок наявності численних ям та вибоїн. 06.06.2019 [PERSON] , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки ВАЗ 21213, д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого ТРЦ № 7145 21.11.2018 належить [PERSON] , цивільна відповідальність якого на час страхового випадку була гарантована полісом обов`язкової цивільної відповідальності застрахованого у страховій компанії «СК Ю.Ес.Ай», тобто вказаний автомобіль на час настання страхового випадку був забезпеченим транспортним засобом за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у розумінні п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров`ю (на одного потерпілого) 200 000,00 грн., за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) 100 000,00 грн. з нульовою франшизою, порушив вимоги п. 10.1, 14.2, 1.1 Правил дорожнього руху, а саме: перетнув суцільну лінію, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з транспортним засобом - автомобілем марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , тобто зазначену дорожньо-транспортну пригоду. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень кожен з позивачів різний час перебували на лікуванні, а [PERSON] мала численні оперативні втручання за наслідками чого на час подання позову її визнано особою з інвалідністю 3 групи. Крім цього, автомобіль марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] є непридатним для подальшого використання та експлуатації як транспортного засобу внаслідок перевищення вартості розміру відновлювального ремонту його дійсній ринковій вартості на час дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на вказані обставини, позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та з урахуванням уточнених позовних вимог (т.2 а.с.116-119) просять: - стягнути в солідарному порядку з цивільних відповідачів Приватного підприємства «Канів-Граніт» та Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області на користь цивільного позивача [PERSON] матеріальну шкоду у вигляді щомісячних платежів протягом 36 календарних місяців на загальну суму 171 000 грн. або в сумі 4 750 грн. помісячно протягом трьох років; - стягнути з цивільних відповідачів Приватного підприємства «Канів-Граніт» та Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області в солідарному порядку на користь цивільного позивача [PERSON] заподіяну моральну шкоду в сумі 200 000 грн.; - стягнути з цивільного відповідача Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» шкоду заподіяну життю та здоров`ю (потерпілого) цивільних позивачів внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 132 840,30 грн. (в межах регламентної суми 200 000 грн. передбаченого страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю і здоров`ю), яка визначена з наступного розрахунку: 47 500 грн. + 57 000 грн. + 2 850 грн. + 19 000 грн. + 3 166 грн. + 3 166 грн. + 158,30 грн.) = 132 840,30 грн.; - стягнути в солідарному порядку з цивільних відповідачів Приватного підприємства «Канів-Граніт» та Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області на користь цивільного позивача [PERSON] заподіяну моральну шкоду в сумі 100 000 грн.; - стягнути з цивільних відповідачів Приватного підприємства «Канів-Граніт» та Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області на користь цивільного позивача [PERSON] в солідарному порядку заподіяну шкоду внаслідок втраченого заробітку за десять календарних місяців в сумі 107 760 грн.; - стягнути з цивільного відповідача Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» заподіяну матеріальну шкоду внаслідок пошкодження транспортного засобу (в межах регламентної суми 100 000 грн.) в сумі 96 818,40 грн. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.142). 19.03.2021 до суду від відповідача Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено про заперечення позовних вимог, з наступних підстав. Так, відповідач зазначає, що між Службою автомобільних доріг у Черкаській області (Замовник) та Дочірнім підприємством «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (Виконавець) за результатами тендерних процедур закупівлі було укладено договір № 15/1-02 від 06.02.2019 на експлуатаційне утримання автомобільних доріг загального користування державного значення та штучних споруд на них у Черкаській області (далі - Договір). Згідно додатку № 5 до Договору, автомобільна дорога М-06 - Кременець - Біла Церква - Ржищів - Канів - Софіївка, під`їзд до м. Канева передана на експлуатаційне утримання ДП «Черкаський облавтодор», що підтверджується також ордером № 31 від 04.04.2019. Положеннями зазначеного Договору передбачена відповідальність Виконавця за незабезпечення безпеки дорожнього руху згідно діючих нормативів при виконанні послуг, якщо ці порушення виникли з вини Виконавця та призвели до дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, за умовами Договору відповідальною особою за заподіяння шкоди, яка може бути спричинена неналежним утриманням автомобільних доріг або незабезпеченням безпеки дорожнього руху є Виконавець робіт - ДП «Черкаський облавтодор». Крім цього, відповідач звертає увагу й на встановлення в судовому порядку порушення водієм [PERSON] вимог лінії дорожньої розмітки 1.1. Правил дорожнього руху та пунктів 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху, що перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді отримання потерпілими [PERSON] та [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Таким чином, відповідальною особою за матеріальну та моральну шкоду, заподіяну позивачам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є [PERSON] . З наведених у позові обставин та їх правового обґрунтування не вбачається ні протиправності дій з боку Служби автомобільних доріг у Черкаській області, ні наявності причинного зв`язку з наслідками ДТП, що виключає будь-які підстави для покладення відповідальності на Службу. Також відповідач вказує, що виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на те, що розмір майнових збитків, заподіяних пошкодженням автомобіля складає 115 260 грн., ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» як страховик цивільної відповідальності [PERSON] є відповідальною особою в межах страхової суми в розмірі 100 000 грн., а безпосередній заподіювач шкоди [PERSON] - у розмірі 15 260 грн. Аналогічний підхід необхідно застосовувати також в питанні відшкодування майнової шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Разом з тим, для розрахунку мінімального розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням, позивачка [PERSON] безпідставно використала заробітну плату у розмірі 4 750 грн., що призвело до невірного розрахунку страхового відшкодування. Впродовж одного року з часу настання ДТП позивачка отримала дохід в сумі 85 518,71 грн., що спростовує доводи [PERSON] про неотримання нею середньої заробітної плати за 10 місяців в розмірі 47 500 грн. Стосовно відшкодування моральної шкоди, то відповідач зазначив, що позивачами не надано доказів на підтвердження її наявності, заподіяної протиправними діями Служби автомобільних доріг у Черкаській області та наявності причинного зв`язку між шкодою і такими діями, що виключає будь-які підстави для покладення відповідальності на Службу у вигляді відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.153-158). 22.03.2021 до суду від відповідача Приватного підприємства «Канів-Граніт» надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено про безпідставність поданого позову, оскільки всі доводи позивачів по відношенню до відповідача ПП «Канів-Граніт» ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними доказами. На ділянці вулиці Енергетиків від колишнього МЦ «Славутич» до гуртожитку Канівського коледжу культури та мистецтв, ПП «Канів-Граніт» жодних ремонтних робіт не виконувало і не могло виконувати у зв`язку з відсутністю договірних відносин з балансоутримувачем вказаного відрізку дороги - Службою автомобільних доріг у Черкаській області. Причиною ДТП стала виключно вина [PERSON] , який не дотримався вимог Правил дорожнього руху України, що підтверджується ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.01.2021 про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки трудового колективу Бучанського лісництва ДП «Канівський лісгосп». Відповідно, відсутні підстави стверджувати, що ДТП спричинило незадовільне дорожнє покриття. Крім цього, відповідач ПП «Канів-Граніт» вказав, що відсутність доказів про незадовільний стан дорожнього покриття вказує, що до справи було залучено неналежних відповідачів - ПП «Канів-Граніт» та Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області (т.1 а.с.180-182). 20.04.2021 до суду від відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивачами не надано жодних доказів, які саме доходи ними не були отримані на період перебування в статусі осіб, які втратили працездатність відповідно до документів підтверджених відповідним закладом охорони здоров`я. Щодо стягнення витрат на лікування, шкоди пов`язаної із стійкою втратою працездатності, що передбачено пунктом 26.3 статті 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодовувати незалежно від їхньої вини. Шкода завдана здоров`ю пасажира внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, тобто третій особі. В такому випадку заявлені вимоги на суму 96 828,00 грн. мають бути відшкодовані солідарно [PERSON] або ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» та [PERSON] . Разом з тим, відповідач звертає увагу, що відповідно до п. 37.1.4 вказаного Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: подання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Даний строк є присічним та у страхової компанії немає правових підстав для виплати страхового відшкодування за шкоду нанесену майну [PERSON] , оскільки ним не подано заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (т.2 а.с.5-9). Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.05.2021 за клопотанням представника [PERSON] - адвоката Вишнівського І.А., призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Черкаському відділенню КНДІСЕ; провадження у справі зупинено на час її проведення (т.2 а.с.58-62). Оскільки, Черкаським відділенням КНДІСЕ повернуто без виконання ухвалу суду від 25.05.2021 про призначення автотоварознавчої експертизи у зв`язку з відсутністю в штаті експерта з даного виду дослідження, ухвалою суду від 10.09.2021 призначено таку експертизу та доручено її проведення НДЕКЦ при УМВС України в Черкаській області; провадження у справі зупинено на час її проведення (т.2 а.с.91-95). У зв`язку з надходженням на адресу суду висновку експерта, ухвалою суду від 18.01.2022 провадження у справі поновлено (т.2 а.с.133). Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.04.2022 прийнято відмову позивачів від позову в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] та закрито провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] (т.2 а.с.174-175). Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.04.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні (т.2 а.с.172). Розгляд справи неодноразово відкладався та в судових засіданнях оголошувалися перерви. В судових засіданнях позивачі та їх представник - адвокат Гончарук А.В. підтримували позовні вимоги в повному обсязі з викладених в позовній заяві підстав та просили позовну заяву задовольнити повністю. Представник відповідача - Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області - адвокат Драченко В.С. в судових засіданнях щодо задоволення позовних вимог заперечував повністю з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовити повністю. Представник відповідача ПП «Канів-Граніт» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений судом належним чином. На адресу суду подав письмову заяву в якій просив розгляд справи проводити без його участі за наявними в матеріалах справи доказами, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині, що стосується ПП «Канів-Граніт» (т.2 а.с.143). Представник відповідача ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи неодноразово був повідомлений судом належним чином за адресою його місцезнаходження: пр-т Героїв Сталінграда, буд. 4, корпус 6А, м. Київ. Однак, направлені на вказану адресу рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення з судовими повістками повернулись до суду з відміткою органу поштового зв`язку про неможливість вручення адресату, оскільки «адресат із вказаної адреси вибув» та «адресат відсутній за вказаною адресою». Вживаючи всіх залежних від суду заходів для повідомлення відповідача, судом також його повідомлено про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та направлення електронного листа на його електронну адресу. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 (справа №911/3142/19) направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 (справа №913/879/17), від 21.05.2020 (справа №10/249-10/19), від 15.06.2020 (справа №24/260-23/52-б). Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» про розгляд справи (шляхом надіслання на адресу місцезнаходження рекомендованого листа та розміщення оголошення на сайті судової влади), суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо вказаного відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача в тому числі про зміну адреси його місцезнаходження не надходило, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відтак, враховуючи положення ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд висновує, що відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача ТДВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» в судовому засіданні. Заслухавши думку учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2019 близько 08:40 год. на автомобільній дорозі по вулиці Енергетиків в м. Каневі, Черкаської області, між приміщенням (територією) колишнього МЦ «Славутич» та гуртожитком Канівського коледжу культури та мистецтв сталася дорожньо-транспортна пригода (далі також - ДТП) за участі транспортних засобів - автомобіля марки «ВАЗ-21213», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , [INFO] та автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого водій [PERSON] та пасажири автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] були госпіталізовані до Канівської центральної районної лікарні. Внаслідок ДТП [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом кісток обох гомілково-ступеневих суглобів з вивихом обох стоп, рана м`яких тканин лобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/822 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості (т.1 а.с.49-50). Як вбачається з консультативного висновку спеціаліста КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» від 12.03.2020, [PERSON] встановлений діагноз: хибний суглоб латеральної кісточки правого г/ст суглобу, консолідований перелом медіальної кісточки. Больовий симптом. Помірно виражене порушення функції. Консолідований 2х- кісточковий перелом лівого г/ст суглобу (т.1 а.с.54). Крім цього, КНП «Канівська центральна районна лікарня Канівської районної ради» видано [PERSON] довідку від 15.05.2020 № 17/865 з якої вбачається, що у зв`язку з встановленим діагнозом вона за станом здоров`я потребує переводу на роботу, не пов`язану з підняттям та переноскою товарів масою більше 5 кг терміном на 6 місяців (т.1 а.с.57). З наявних в матеріалах справи листків непрацездатності виданих [PERSON] вбачається, що вона перебувала на лікарняному (стаціонарному та амбулаторному) з 06.06.2019 по 21.01.2020 та з 28.02.2020 по 28.03.2020 (т.1 а.с.58-63). 19.02.2021 КНП «Канівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Канівської міської ради Черкаської області видано довідку № 278 в тім, що [PERSON] показане оперативне втручання з приводу видалення пластини для мас (т.1 а.с.73). Відповідно до виписки до акта огляду МСЕК, [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності 06.10.2020 у зв`язку з загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату та протипоказані значні фізичні навантаження з довготривалим перебуванням на ногах та стоянням (т.1 а.с.85). Також водій автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого вивиху першого пальця правої ступні, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/716 відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.1 а.с.74-75). Згідно звіту про оцінку автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] , який згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого ТРЦ № 7145 з датою першої реєстрації транспортного засобу в Україні 11.05.2019, належить [PERSON] , отримав значні механічні ушкодження та вартість матеріального збитку власнику автомобіля внаслідок ДТП прирівнюється його ринковій вартості на момент ДТП і складає 115 260 грн. (т.1 а.с.101-108). Згідно звіту №А11-22/1 про оцінку автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] після ДТП, вартість пошкодженого автомобіля «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] складає 13 024,96 грн. (т.1 а.с.121-126). На час настання страхового випадку цивільна відповідальність [PERSON] була гарантована полісом обов`язкової цивільної відповідальності застрахованого у страховій компанії «Ю.Ес.Ай», тобто автомобіль «ВАЗ-21213», д.н.з. [NUMBER] на час настання страхового випадку був забезпеченим транспортним засобом за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров`ю (на одного потерпілого) 200 000,00 грн., за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) 100 000,00 грн. з нульовою франшизою (т.1 а.с.86). 25.01.2021 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за наслідками розгляду справи № 697/2897/19 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 286 КК України прийнято ухвалу про задоволення клопотання трудового колективу Бучанського лісництва ДП «Канівський лісгосп» про передачу обвинуваченого [PERSON] на поруки трудовому колективу. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки трудового колективу Бучанського лісництва ДП «Канівський лісгосп», якщо він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку. Кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - закрито. Цивільні позови [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП залишено без розгляду, роз`яснивши право звернутись в порядку цивільного судочинства (т.1 а.с.131-132). Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Канівської міської ради V скликання від 05.01.2007 № 5-3 передано проїзну частину вулиць Леніна, 3,6 км, Енергетиків - 1,5 км, підйом до шлюзу (кругова розв`язка) - 0,9 км з комунальної власності м. Канів загальною протяжністю 6,0 км до сфери управління Державної служби автомобільних доріг України (т.1 а.с.77). 15.05.2019 Департаментом інфраструктури, розвитку та утримання мережі автомобільних доріг загального користування місцевого значення (Департамент інфраструктури Черкаської ОДА) повідомлено виконавчий комітет Канівської міської ради, що автомобільна дорога загального користування державного значення Н-02/М-06 - Кременець - Біла Церква - Ржищів - Канів - Софіївка відноситься до сфери управління Служби автомобільних доріг у Черкаській області. За інформацією Служби, внаслідок тривалого недотримання міжремонтних термінів та неконтрольованого останніми роками руху великовагових транспортних засобів зазначена автомобільна дорога отримала значні руйнування та пошкодження покриття проїзної частини. На ділянці автомобільної дороги Н-02/М-06 - Кременець - Біла Церква - Ржищів - Канів - Софіївка (під`їзд до м. Канева), підрядним підприємством ДП «Черкаський облавтодор» в квітні поточного року виконувались роботи з ямкового ремонту за рахунок коштів експлуатаційного утримання в межах виділеного ліміту фінансування обсяг ліквідованої ямковості становить 126 м.2. З метою забезпечення безперебійного, комфортного та безпечного руху транспортних засобів у травні поточного року підряднику доведено план завдання з ямкового ремонту автомобільних доріг загального користування державного значення Н-02/М-06 - Кременець - Біла Церква - Ржищів - Канів - Софіївка (під`їзд до м. Канева) та Р-10 Канів - Чигирин - Кременчук (т.1 а.с.79). Як вбачається з наявної в матеріалах справи відповіді Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області від 22.07.2020 № 1708/13, на балансі Служби перебуває автомобільна дорога загального користування Н-02 /М-06/ - Кременець - Біла Церква - Ржищів - Канів - Софіївка км 503+583 - 560+164, під`їзд до м. Канева км 0+000 - км 4+500, яка суміщається з проїзною частиною вулиці Леніна (3,6 км) та вулиці Енергетиків (0,9 км) у м. Каневі. У червні-липні 2019 року ремонтні роботи на вищевказаній автомобільній дорозі не проводились, а експлуатаційне утримання автомобільної дороги здійснювало дочірнє підприємство «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (т.1 а.с.82). Також за повідомленням ПП «Канів-Граніт» від 24.12.2020 № 724, в 2019 році ПП «Канів-Граніт» на підставі договору укладеного із Виконавчим комітетом Канівської міської ради дійсно виконувало роботи по поточному ремонту вул. Енергетиків в м. Каневі. Роботи виконувалися на проміжку вулиці Енергетиків від міського будинку культури до кругової розв`язки навпроти Центрального ринку міста. На ділянці вулиці від колишнього МЦ «Славутич» до гуртожитку Канівського коледжу культури та мистецтв, ПП «Канів-Граніт» жодних ремонтних робіт не виконувало і не могло виконувати, оскільки з 2000 року вулиця Енергетиків від ПрАТ «Миронівська птахофабрика» по кругову розв`язку включно була передана на баланс Служби автомобільних доріг в Черкаській області (т.1 а.с.83). Зазначені обставини, на думку позивачів, сприяли вчиненню дорожньо-транспортної пригоди, а тому представник позивачів - адвокат Гончарук А.В., який діє в їх інтересах звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 509, 525 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п. 1 та 3 ч. 2 статті 11 ЦК України, договори та інші правочини, а також завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 цієї ж норми передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Згідно з ст. 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 (далі - Закон), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (ст. 3 Закону). За правилами статті 6 цього Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пунктів 9.1, 9.4 статті 9 Закону № 1961-IV, страхова сума це грошова сума,у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 1194 ЦК України регламентується визначення обсягу відповідальності застрахованої особи у разі недостатності страхової виплати. Цією нормою передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Стаття 33 Закону визначає дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати). За правилами пункту 33.3 ст. 33 Закону, водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Відповідно до пункту 33-1.1 статті 33-1 Закону, страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально. Стаття 34 Закону визначає дії страховика та МТСБУ після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, які полягають у розслідуванні відповідної пригоди, встановлення наявності страхового випадку, огляду місця події та визначення розміру збитків, спричинених з використанням забезпеченого транспортного засобу. Водночас, пунктом 34.3 статті 34 Закону передбачено право потерпілого самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений пунктом 34.2 строк (протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду). У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Порядок подання заяви для отримання страхового відшкодування, визначений у ст. 35 Закону № 1961-IV. За правилами пункту 35.1 статті 35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2 статті 35 передбачені документи, які повинен додати потерпілий до заяви про виплату страхового відшкодування, серед яких: документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування; документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно та інші. Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а"пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Пунктом 36.6 статті 36 цього Закону передбачено, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Статтею 32 Закону № 1961-IV визначені випадки, коли страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду. Ця норма є імперативною, оскільки чітко виражає правило поведінки та прямо вказує на вид шкоди без будь-яких відхилень від наведеного переліку, який є вичерпним. Статтею 37 Закону № 1961-IVпередбачені підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати), які ґрунтуються на оцінці дій страхувальника або іншої особи, яка завдала шкоди з використанням забезпеченого транспортного засобу, а також дій потерпілого на предмет їх добросовісності при здійсненні своїх цивільних прав та обов`язків. Зокрема, цією нормою Закону визначено, що страховик не несе обов`язку виплатити страхове відшкодування та може відмовити у її виплаті, якщо: мало місце невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (п.п. 37.1.3); неподана заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п.п. 37.1.4). Отже відповідні положення Закону № 1961-IV, викладені у статті 37 містять у собі формально визначене правило поведінки представницько-зобов`язувального характеру, оскільки, надаючи права страховику при наявності відповідних підстав відмовити у здійсненні страхового відшкодування, ця норма покладає на особу, яка згідно цього Закону має право на отримання страхової виплати (потерпілого), обов`язок вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Враховуючи те, що на виконання обов`язку потерпілого подати заяву про страхове відшкодування у строки, передбачені Законом можуть впливати як суб`єктивні, так і об`єктивні фактори, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 в справі № 147/66/17 висловила правову позицію щодо наслідків застосування страховиком строку, передбаченого підпункту 37.1.4. пункту 37.1. статті 37 Закону та обсягу відповідальності страхувальника, особи яка керувала забезпеченим транспортним засобом, у випадку пропуску відповідного строку. Правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 (справа № 147/66/17) ґрунтуються на дотриманні загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності і розумності, як при застосуванні закону, так і при здійсненні учасниками цивільних відносин своїх прав та виконанні обов`язків. Згідно висновку, викладеного у пункті 61 зазначеної постанови, саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. У пункті 68 постанови Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що в порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми (п. 85 постанови Суду від 14.12.2021). У п. 86 означеної постанови Велика Палата Верховного Суду підтвердила попередні правові висновки, зазначивши, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак Закон, який спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески. Отже винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика (п.п. 87, 88 постанови ВП ВС від 14.12.2021). Відповідно до статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення. Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України, сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб учасників цих правовідносин. Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що за змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом. Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку). Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у п. 130 постанови від 14.12.2021 (справа № 147/66/17), сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі (п. 132 постанови ВП ВС від 14.12.2021 у справі № 147/66/17). Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 наголосила, що потерпілий, який бажає отримати відшкодування збитків за рахунок страховика, не позбавлений права довести в суді, що він в позасудовому порядку у строки, визначені підпунктом 37.1.4 статті 37 з певних причин не звернувся за страховим відшкодуванням, але при цьому не допускав недобросовісної поведінки та не вчиняв дій які могли б порушити права та інтереси страховика чи інших осіб в тому числі дій, які б унеможливили визначити розмір шкоди Крім того, у пункті 136 вказаної постанови зазначається, що у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, вказана ДТП за участі транспортних засобів - автомобіля марки «ВАЗ-21213», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] сталася 06 червня 2019 року. Позивачі з даним позовом в частині позовних вимог до страховика - Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» про здійснення страхового відшкодування заподіяної шкоди майну (автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] ) звернулися 23 лютого 2021 року, тобто поза межами річного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди та з відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика також не зверталися. Звертаючись до суду, позивачі в своєму позові не посилаються на те, що незвернення до страховика - Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» було обумовлене обставинами, які не залежали від їхніх дій, та ними було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене, підстави для задоволення позову в частині позовних вимог до страховика - Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» про здійснення страхового відшкодування заподіяної шкоди майну (автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з. [NUMBER] ) відсутні. Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункти 157, 158). Що стосується позовних вимог [PERSON] до Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» про здійснення передбаченого страхового відшкодування за шкоду заподіяну її життю і здоров`ю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд зазначає наступне. Як зазначено вище, строк давності у відшкодуванні страховиком шкоди завданої здоров`ю потерпілого становить 3 роки з дати ДТП. ДТП мало місце 06.06.2019, з даним позовом позивачі звернулися до суду 23.02.2021, тобто в межах строку визначеного законодавством. Так, представник позивачів оцінює шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілої [PERSON] в сумі 19 000 грн. Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. За змістом частини 1 статті 24 Закону № 1961-IV, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Такими підтверджуючими документами є: виписка з історії хвороби, виписка з медичної амбулаторної картки, копії листів медичних призначень та документи, що підтверджують придбання лікарських засобів (фіскальні та товарні чеки). Відповідно до п. 24.2. статті 24 Закону № 1961-IV, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Згідно з п. 24.3. статті 24 Закону № 1961-IV якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті. Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримано тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом кісток обох гомілково-ступеневих суглобів з вивихом обох стоп, рана м`яких тканин лобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/822 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості (т.1 а.с.49-50). Внаслідок отриманих при ДТП травм, [PERSON] з 06.06.2019 по 26.06.2019 перебувала на стаціонарному лікуванні у Канівській центральній районній лікарні, з 27.06.2019 по 21.01.2020 на амбулаторному лікуванні, з 28.02.2020 по 19.03.2020 на стаціонарному лікуванні та з 20.03.2020 по 28.03.2020 на амбулаторному лікуванні, що підтверджується відповідними листками непрацездатності, виданими [PERSON] (т.1 а.с.58-63). На підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат на лікування надані фіскальні чеки, які видані аптечними установами (т.1 а.с.66-72). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає надані позивачем чеки на придбання медичних препаратів та інших товарів, неналежними доказами на підтвердження витрат на лікування, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що такі лікарські засоби придбавалися саме на лікування позивачки [PERSON] та відповідали призначенням лікаря, а також у наданих чеках відсутнє зазначення платника. Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що представник позивачів просить стягнути з страхової компанії витрати на лікування позивача [PERSON] в сумі 19 000 грн. (т.2 а.с.119), виходячи з регламентної виплати у мінімальному розмірі з урахуванням положень п. 24.2, 24.3 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (т.1 а.с.5). Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 4 173 грн. Однак, для розрахунку мінімального розміру страхового відшкодування за шкоду пов`язану з лікуванням, позивачкою [PERSON] безпідставно взято до уваги заробітну плату в розмірі 4 750 грн., що привело до невірного розрахунку страхового відшкодування. Таким чином, суд вважає, що розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням [PERSON] належить стягнути з Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» з розрахунку за 120 днів, як просить позивач у позовних вимогах, з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати, що становила 4 173 грн. станом на 2019 рік, тому розрахунок страхової суми становить 16 692 грн. (1/30 х 4 173 х 120 = 16 692). Щодо відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілою [PERSON] , яку представник позивачів оцінює в сумі 47 500 грн., суд зазначає наступне. Згідно з ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - не отримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням», якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу). Тлумачення статей 22, 23, 25 Закону дає можливість зробити висновок, що [PERSON] , будучи працівником, який працює за трудовим договором, має право на відшкодування за рахунок страховика забезпеченого транспортного засобу шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, у вигляді неотриманого доходу - неотриманої середньої заробітної плати, обчисленої відповідно до норм законодавства про працю. Під тимчасовою непрацездатністю розуміють такий стан організму, при якому гостре захворювання, загострення хронічного захворювання або травма не дають хворому можливості тимчасово займатися трудовою професійною діяльністю. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підпунктом «л» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок) передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується й в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати. Згідно наданої позивачем довідки форми ОК-7 та копії трудової книжки, на час настання ДТП [PERSON] була офіційно працевлаштована, перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] та прийнята на постійну роботу барменом (т.1 а.с.87, 88). Періоди її лікування оформлені листками непрацездатності, в яких зазначено, що вона працює у ФОП [PERSON] (т.1 а.с.58-63). Однак, позивачкою не надано суду доказів, що вона як працююча особа, не отримала виплати на підставі листків непрацездатності за основним місцем своєї роботи. В той же час, з довідки форми ОК-7 вбачається, що з 06.06.2019 по 06.06.2020 [PERSON] отримала заробітну плату у ФОП [PERSON] в сумі 25 599,44 грн. Тобто, впродовж року з часу настання ДТП позивачка отримала вказану суму доходу, що спростовує її доводи про неотримання середньої заробітної плати за 10 місяців у розмірі 47 500 грн. Суд також звертає увагу на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 462/173/19 від 06 травня 2020 року, що шляхом виплати соціальної допомоги по тимчасовій непрацездатності працівнику компенсується заробіток (дохід), втрачений у період тимчасової непрацездатності. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про страхування» та статтею 988 ЦК України страхове відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності не може перевищувати розміру прямого збитку, тобто не покритого іншим видом страхування, якого зазнав страхувальник, а тому не може бути подвійного страхування. Позивач отримав соціальну допомогу по тимчасовій непрацездатності у формі матеріального забезпечення згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». За таких обставин, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності у сумі 47 500 грн. Щодо відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілою [PERSON] , яку представник позивачів оцінює в сумі 57 000 грн., суд зазначає наступне. Так, як вбачається з консультативного висновку спеціаліста КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» від 12.03.2020, [PERSON] встановлений діагноз: хибний суглоб латеральної кісточки правого г/ст суглобу, консолідований перелом медіальної кісточки. Больовий симптом. Помірно виражене порушення функції. Консолідований 2х- кісточковий перелом лівого г/ст суглобу (т.1 а.с.54). Згідно довідки КНП «Канівська центральна районна лікарня Канівської районної ради» від 15.05.2020 № 17/865, яка видана [PERSON] , у зв`язку з встановленим діагнозом вона за станом здоров`я потребує переводу на роботу, не пов`язану з підняттям та переноскою товарів масою більше 5 кг терміном на 6 місяців (т.1 а.с.57). Відповідно до виписки до акта огляду МСЕК, [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності 06.10.2020 у зв`язку з загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату та протипоказані значні фізичні навантаження з довготривалим перебуванням на ногах та стоянням (т.1 а.с.85). Згідно з положеннями п.п 26.1, 26.2 ст. 26 Закону № 1961-IV, шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення IIІ групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні. Таким чином, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 50 076 грн. (12 мінімальних заробітних плат x 4173 грн. = 50 076 грн.), а не 57 000 грн., як невірно обраховано позивачем. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь [PERSON] вказаний вид відшкодування, оскільки таке ґрунтується на вимогах ст. 26 Закону та підтверджено належними та допустимими доказами. Щодо відшкодування моральної шкоди, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпіла [PERSON] зазнала у зв`язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті. Так, пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України). У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Окремо суд акцентує увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IV, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV). Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП (стаття 28 Закону № 1961-IV). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021 (справа № 147/66/17) звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV. Так, як зазначалося вище, шкода заподіяна здоров`ю позивачці [PERSON] складає 66 768 грн. (16 692 грн. + 50 076 грн.), тому 5% від вказаної суми шкоди становить 3 338,40 грн. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з заяви представника позивачів - адвоката Гончарука А.В. про зменшення первинного розміру заявлених позовних вимог (викладення позовних вимог в новій редакції) він просить стягнути з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2 850 грн. (т.2 а.с.119). Виходячи із диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути моральну шкоду в більшому розмірі, ніж просять позивачі. Таким чином, з огляду на те, що позовних вимог про стягнення зі страхової компанії на користь [PERSON] моральної шкоди в більшому розмірі представник позивачів не заявляє, тому суд вважає за необхідне стягнути з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь [PERSON] моральну шкоду саме в розмірі 2 850 грн. Щодо заявлених позовних вимог на отримання страхового відшкодування у зв`язку з шкодою нанесеною здоров`ю позивача [PERSON] , суд виходить з наступного. Так, представник позивачів у поданій ним позовній заяві просить відшкодувати заподіяну внаслідок ДТП шкоду здоров`ю позивачу [PERSON] в наступних розмірах: 3 166 грн. - витрати на лікування; 3 166 грн. - шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності; 158,30 грн. - моральна шкода, що разом становить 6 490,30 грн. На підтвердження заявленої суми страхового відшкодування [PERSON] представником позивачів надано лише епікриз з історії хвороби № 2083/703 стаціонарного хворого [PERSON] з якого вбачається, що він поступив на лікування 06.06.2019 та був виписаний вже на наступний день - 07.06.2019 з діагнозом: закритий вивих І п. правої ступні. Стан хворого задовільний. Скарг особливих немає. Внутрішні органи б/о. В легенях дихання везикулярне, шкіра та слизові чисті. Виписується в задовільному стані на амбулаторне доліковування (т.1 а.с.76). Разом з тим, у порушення вимог частини 1 статті 24 Закону № 1961-IV, позивачем не надано суду жодних документів, що підтверджують факт придбання медичних препаратів (фіскальних та товарних чеків, квитанцій про сплату тощо), а зроблений позивачем розрахунок суми страхового відшкодування [PERSON] суд позбавлений можливості визнати належним та допустимим доказом. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів, що позивач [PERSON] проходив лікування та таке лікування було обґрунтованим та підтвердженим документально. Не надано також й доказів того, які доходи не були отримані [PERSON] на період лікування в статусі особи, яка втратила працездатність та відповідних документів підтверджених закладом охорони здоров`я. Слід зауважити, що згідно з частинами першою, другою четвертою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд констатує, що витрати позивача [PERSON] на лікування та відновлення стану здоров`я, яке погіршилося внаслідок ДТП, всупереч вимогам статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не підтверджені документально, а також не надано суду жодних доказів того, які доходи ним не були отримані за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності, а тому заявлені [PERSON] суми страхового відшкодування (3 166 грн. + 3 166 грн. = 6 332 грн.) не підлягають стягненню з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай». З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у стягненні з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» витрат на лікування та відшкодуванні шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності у зв`язку з недоведеністю вказаних вимог, моральна шкода відповідно також не підлягає стягненню з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь позивача [PERSON] . Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до відповідачів Приватного підприємства «Канів-Граніт», Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду наведено у статті 1166 Цивільного кодексу України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди позивачу необхідно довести: - неправомірність поведінки особи (вину заподіювача шкоди); - наявність шкоди; - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність усіх зазначених умов є у їх сукупності є обов`язковою для ухвалення судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду. Саме на позивача покладений обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Водночас, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди. Згідно з ст. 10 Закону України «Про автомобільні дороги», управління автомобільними дорогами загального користування здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення. Відповідно до ст. 11 цього Закону, основними обов`язками органу державного управління автомобільними дорогами загального користування є, зокрема, організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування державного значення відповідно до державних будівельних норм і стандартів, а також переліків об`єктів та обсягів бюджетних коштів на будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт автомобільних доріг загального користування, затверджених Кабінетом Міністрів України; здійснення контролю за станом автомобільних доріг загального користування державного значення, виявлення аварійно-небезпечних місць (ділянок) та місць концентрації дорожньо-транспортних пригод і здійснення заходів щодо їх ліквідації. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 13 цього Закону, орган державного управління автомобільними дорогами загального користування відповідає за відшкодування збитків користувачам автомобільних доріг загального користування у порядку, визначеному законом. За приписами ст. 9 Закону України «Про дорожній рух», до компетенції власників автомобільних доріг або уповноважених ними органів у сфері дорожнього руху належить, зокрема розробка програм та здійснення заходів щодо ремонту та утримання у безпечному для дорожнього руху стані доріг, вулиць та залізничних переїздів, зон відчуження; компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішеннями судових органів; передача права на експлуатаційне утримання доріг, вулиць та залізничних переїздів іншим юридичним особам; своєчасне виявлення перешкод дорожньому руху та їх усунення, а у разі неможливості невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами; організація виконання встановлених вимог щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про дорожній рух», власники доріг або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні. Згідно з п. 2 Правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджених Постановою КМ України № 198 від 30.03.1994, ремонт і утримання дорожніх об`єктів (крім залізничних переїздів), що перебувають у загальнодержавній власності, здійснюється дорожньо-експлуатаційними організаціями, які належать до сфери управління Укравтодору, а тих, що перебувають у комунальній власності, - відповідними комунальними дорожньо-експлуатаційними організаціями. Згідно з п. 1 Положення про Державне агентство автомобільних доріг України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 439 від 10.09.2014, Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення. Основними завданнями Укравтодору є реалізація державної політики у сфері дорожнього господарства та здійснення державного управління автомобільними дорогами загального користування, здійснення управління об`єктами державної власності (п. 3 Положення). За змістом пунктів 5, 11 Правил, власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації, користувачі дорожніх об`єктів та спеціалізовані служби організації дорожнього руху зобов`язані забезпечувати зручні і безпечні умови руху, сприяти збільшенню пропускної спроможності дорожніх об`єктів, запобігати травмуванню учасників дорожнього руху, пошкодженню транспортних засобів і дорожніх об`єктів, забрудненню навколишнього середовища. Власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов`язані: своєчасно і якісно виконувати експлуатаційні роботи відповідно до технічних правил з дотриманням норм і стандартів з безпеки руху; постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об`єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух; контролювати якість робіт, що виконуються підрядними організаціями; відшкодовувати в установленому законодавством порядку збитки власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок незадовільного утримання доріг. Отже, у розумінні наведених положень у разі заподіяння власникам транспортних засобів збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася через незадовільне утримання доріг, такі збитки має бути відшкодовано власниками доріг або уповноваженими ними органами. Такий висновок узгоджується з висновками, які викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 12.09.2018 у справі № 686/5458/17, від 24.10.2018 у справі № 465/11817/16-ц. Водночас нормою ст. 9 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що власникам доріг або уповноваженим ними органам дозволено передавати права на експлуатаційне утримання доріг, вулиць та залізничних переїздів іншим юридичним особам. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 14.09.2020 у справі № 127/18036/15-ц зазначив, що відповідно до закону у разі заподіяння власникам транспортних засобів збитків внаслідок ДТП, яка сталася через незадовільне утримання доріг, такі збитки має бути відшкодовано власниками доріг або уповноваженими ними органами; при розгляді зазначеної категорії спорів підлягає з`ясуванню, чи було заподіяно таку шкоду внаслідок самостійних дій підрядника, або внаслідок виконання ним зобов`язань за договором, укладеним із відповідною Службою автомобільних доріг. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником автомобіля марки «AUDI А6», державний номерний знак [NUMBER] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (т.1 а.с.21). Як вбачається з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 06.06.2019, фототаблиць до нього (т.1 а.с.26-30), схеми місця ДТП СВ Канівського ВП ГУНП в Черкаській області від 06.06.2019 (т.1 а.с.31), фотокарток (т.1 а.с.32-39), на автомобільній дорозі по вул. Енергетиків в м. Каневі, Черкаської області, навпроти території колишнього готелю «Славутич», автомобіль марки «AUDI А6», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіль ВАЗ 21213, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] стали учасниками ДТП та отримали механічні пошкодження. Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.01.2021, яка набрала законної сили 01.02.2021 постановлено звільнити [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу Бучанського лісництва ДП «Канівський лісгосп», якщо він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку. Кримінальне провадження щодо обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито (т.1 а.с.131-132). Як вбачається зі змісту вказаної ухвали суду, згідно обвинувального акта [PERSON] обвинувачувався в тому, що він 06.06.2019, близько 08 год. 40 хв., керуючи автомобілем «ВАЗ 21213», д.н.з. [NUMBER] , рухався по проїжджій частині автомобільної дороги по вулиці Енергетиків в м. Каневі Черкаської області, зі швидкістю близько 60 км/год., діючи необережно, в порушення вимог п.п. 10.1 Правил дорожнього руху України «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», не переконався в безпечності свого маневру, в порушення п.п. 14.2 в) Правил дорожнього руху України «Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, а також в порушення вимог лінії дорожньої розмітки 1.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до чого лінію 1.1 перетинати забороняється, [PERSON] перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки та виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем марки «AUDI А6», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого пасажир автомобіля «ВАЗ 21213», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої плечової кістки у верхній третині зі зміщенням уламків, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/863 від 20.08.2019 відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а пасажир автомобіля «AUDI А6», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток обох гомілково-ступневих суглобів з вивихом обох стоп та рани м`яких тканин лобу, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 02-01/822 від 07.08.2019 відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Порушення водієм [PERSON] вимог лінії дорожньої розмітки 1.1. Правил дорожнього руху України та пунктів 10.1, 14.2 в) Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді отримання потерпілими [PERSON] та [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Дії [PERSON] органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження. Крім цього, зі змісту ухвали суду від 25.01.2021 також вбачається, що при розгляді кримінального провадження обвинувачений [PERSON] вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оскільки винуватість [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України встановлена ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.01.2021, то у даній цивільній справі така обставина доказуванню не підлягає. Крім цього, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що 06.06.2019 в м. Каневі по вул. Енергетиків, в напрямку кільця рухався на своєму автомобілі «ВАЗ 21213», д.н.з. [NUMBER] зі швидкістю близько 50-60 км/год. Проїжджаючи вулицю де знаходиться виїзд з лікарні, перед ним виїхав автомобіль «ВАЗ 2101». Оскільки [PERSON] рухався з вищою швидкістю, він виконав маневр і намагався обігнати вказаний автомобіль. Однак, водій автомобіля «ВАЗ 2101» також почав виконувати маневр, оскільки попереду нього їхав мопедист, після чого [PERSON] автоматично прийняв керування і з`їхав на зустрічну смугу руху де в цей час рухався автомобіль «AUDI А6» під керуванням [PERSON] , в результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода. Також вказав, що по його смузі руху стан дорожнього покриття був задовільний та ям на дорозі не було. Ремонтні роботи проводилися на зустрічній смузі руху. Основною причиною ДТП вважає свій виїзд на зустрічну смугу руху, виконуючи маневр обгону з метою уникнення зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2101». Стан дороги, на його думку, не є причиною ДТП. Суд також звертає увагу на відомості, які наявні в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 06.06.2019, а саме, що місце пригоди знаходяться у зоні дії дорожніх знаків, встановлених по ходу огляду: 3.29 «Обмеження максимальної швидкості». Забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знаку. 1.37 «Дорожні роботи». Ділянка дороги, на якій виконуються дорожні роботи (т.1 а.с.27). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021 (справа № 147/66/17; провадження № 14-95цс20) послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Суду не надано належних та допустимих доказів, що ДТП, як зазначають позивачі, є наслідком, відсутності на спірній ділянці дороги попереджувальних знаків, несправності дорожнього полотна, що позивач був позбавлений можливості здійснення певного маневру для уникнення ДТП. Причинно-наслідковий зв`язок між подією, наслідком та виною відповідачів - Приватного підприємства «Канів-Граніт» та Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області в межах даної справи не доведений. Фотокартки надані позивачем в якості доказів встановлених судом висновків не спростовують. Таким чином, суд вважає, що позивачами не доведено, що саме внаслідок протиправних дій відповідачів - Приватного підприємства «Канів-Граніт» та Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області їм була завдана майнова шкода, оскільки як встановлено в судовому порядку саме дії водія автомобіля «ВАЗ 21213», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] не відповідали вимогам Правил дорожнього руху та знаходились у причинному зв`язку з виникненням вказаної ДТП, про що також ним вказано при його допиті як свідка в межах цієї цивільної справи. Відповідно, не підлягають задоволенню вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди відповідачами - Приватним підприємством «Канів-Граніт» та Державним агентством автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області, оскільки позивачами не доведений належними та достатніми доказами факт заподіяння їм моральної шкоди та відсутній причинний зв`язок між станом дорожнього покриття в місці, де сталася ДТП та настанням тих негативних наслідків, про які вказано у позовній заяві. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до відповідачів Приватного підприємства «Канів-Граніт» та Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) Служба автомобільних доріг у Черкаській області - відмовити. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на зазначене та враховуючи, що позивачкою [PERSON] доведені її позовні вимоги до Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» в частині стягнення на її користь страхового відшкодування у розмірі 69 618 грн. 00 коп., що складається з відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого в розмірі 16 692 грн., шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності в розмірі 50 076 грн. та моральної шкоди в розмірі 2 850 грн., тому суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні решти позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю з викладених вище підстав. Щодо стягнення з відповідачів витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, суд зважає на наступне. Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Професійну правничу допомогу, обумовлену договорами про надання правової допомоги № 20/02/2020-1 кс від 20.02.2020 (т.2 а.с.83-84) та № 30/10/20-1 від 30.10.2020 (т.2 а.с.85-86), позивачам надавав адвокат Гончарук Андрій Володимирович. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 та від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц. Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачами надано належні та допустимі докази в підтвердження сплати адвокату Гончаруку А.В. коштів на оплату послуг адвоката, зокрема, надано договори про надання правової допомоги № 20/02/2020-1 кс від 20.02.2020 (т.2 а.с.83-84) та № 30/10/20-1 від 30.10.2020 (т.2 а.с.85-86), ордери серії ЧК № 192906 від 30.10.2020 (т.1 а.с.133) та серії ЧК № 192907 від 30.10.2020 (т.1 а.с.137), детальні описи робіт виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 30.10.2020 (т.1 а.с.135, 140), квитанції до прибуткових касових ордерів б/н від 20.07.2020 (т.1 а.с.136, 139) на суму 10 000 грн. кожний (всього на суму 20 000 грн.). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18/ зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Також, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Так, зокрема, відповідачем - Страховою компанією ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу позивачам, що підлягають розподілу не заявлялось, заявлений розмір витрат на правничу допомогу не оспорювався, відповідач - Страхова компанія ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» з цього приводу заперечень не висловлював. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У Рішенні "ZUSTOVIC v. Croatia" (№27903/15) Європейський Суд з прав людини вказав, що заявник вважається таким, який поніс судові витрати, якщо він їх оплатив або був зобов`язаний оплатити внаслідок юридичного чи договірного зобов`язання (до прикладу, HaJnal v. Serbia, no. 36937/06, параграф 154, 19 червня 2012 року, пункт 109 рішення). Відповідно до змісту уточненої позовної заяви, представником позивачів заявлялись вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивачів коштів в загальній сумі 811 600,30 грн. (т.2 а.с.119). Як зазначалося вище, вирішуючи вказаний спір, суд дійшов висновку про стягнення з Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 69 618 грн. 00 коп., що складається з відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого в розмірі 16 692 грн., шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності в розмірі 50 076 грн. та моральної шкоди в розмірі 2 850 грн., тобто рішенням позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, що у відсотковому співвідношенні до пред`явлення позовних вимог позивачів становить 8,6% (69 618 х 100 / 811 600,30 = 8,6), а тому і витрати на правничу допомогу, які є видом судових витрат, стягуються пропорційно задоволеним вимогам [PERSON] , тобто 860 грн. (10 000 х 8,6% = 860). Таким чином, враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача - Страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню 860 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що у відсотковому співвідношенні до пред`явлення позовних вимог позивачів становить 8,6%.

Outcome: partial