Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 16.07.2021 звернулася в Ленінський районний суд м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення батьківства, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, стягнення аліментів за минулий час, стягнення додаткових витрат на утримання дитини, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, стягнення аліментів на утримання на час вагітності, пологів, до досягнення дитиною трьох років. Уточнила позовні вимоги в поданій до суду 27.07.2021 позовній заяві. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з травня 2016 року перебувала у відносинах з відповідачем, згодом сторони вирішити створити сім`ю, з липня 2019 року позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з відповідачем. Наприкінці серпня позивач дізналася, що вагітна, про що повідомила відповідача. Згодом відповідач припинив ночувати двома, з жовтня 2020 року позивач не бачила відповідача, він ігнорував усі повідомлення позивача, фактично залишив позивача та ще ненароджену дитину. Позивач вказувала, що відповідач не брав матеріальної участі під час вагітності позивача, а коли [INFO] народила дитину - відповідачем така новина була проігнорована. Відповідач фактично відмовився здійснювати свої батьківські обов`язки по відношенню до своєї доньки, по її вихованню, утриманню, матеріальному забезпеченню. В поданій до суду уточненій позовній заяві [PERSON] просила визнати [PERSON] батьком дитини [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 1126 від 27.04.2021, зазначивши його батьком дитини у відповідному актовому записі. Просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття, починаючи дня пред`явлення позову, а також аліменти за минулий час. Просила стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1218,50 грн. Просила також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання за час вагітності, прологів та до досягнення [PERSON] , [INFO] , трьох років в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з липня 2019 року по жовтень 2020 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.08.2021 відкрито провадження у справі за позовною завою [PERSON] з розглядом справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачем [PERSON] 09.09.2021 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що всі заявлені позовні вимоги вважає передчасними, оскільки не встановлено факту родинних зв`язків між ним та [PERSON] , [INFO]. З цих підстав в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09.09.2021 призначено в справі судову експертизу, провадження в справі на час експертизи зупинено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18.11.2021 відновлено провадження в справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.11.2021 внесено виправлення в ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 09.09.2021. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17.12.2021 призначено в справі судову експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15.07.2022 справу за позовом [PERSON] прийнято до провадження Київського районного суду м. Полтави з призначенням підготовчого судового засідання, поновлено провадження в справі. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 08.09.2022 закрито підготовче провадження в справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав. Пояснив, не погоджується з фактичними обставинами, які викладені в поданій до суду позивачем [PERSON] позовній заяві, заперечував той факт, що з позивачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані в справі докази, заслухавши показання свідків, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження від 27.04.2021 № 1126 (том 1 а.с. 30-31). Також встановлено, що в актовому записі від 27.04.2021 № 1126 про народження [PERSON] відомості про батька записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Позивач [PERSON] станом на час народження дитини [PERSON] , [INFO], в зареєстрованому шлюбі не перебувала. Частиною 2 ст. 125 СК України передбачено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно з вимогами ч. ч. 1 і 2 ст. 128 СК України за відсутності заяв, право на подання яких встановлено статтями 126 і 127 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до висновку експерта від 18.05.2022 № СЕ-19/121-22/805-БД (том 2 а.с. 84-97) між [PERSON] та малолітньою [PERSON] , [INFO] , є біологічна спорідненість, ймовірність даної події складає 99,99996%. [PERSON] може бути біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , ймовірність даної події складає 99,999999999993%. В силу норм ЦПК України питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновок експерта, у тому числі судово-генетичної, з урахуванням вимог ст. 110 ЦПК України, для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Висновок експерта від 18.05.2022 № СЕ-19/121-22/805-БД узгоджується з дослідженими в справі доказами та не спростований відповідачем. [PERSON] , надаючи в судовому засіданні 13.12.2022 пояснення по суті позовних вимог, фактично не оспорював фат свого батьківства щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO]. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушеного права позивача. Обираючи спосіб захисту порушеного права, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, вирішуючи справу в межах наданих до суду доказів та матеріалів, суд приходить до висновку про необхідність встановлення факту походження малолітньої [PERSON] , [INFO] , від відповідача [PERSON] . Тому вимоги позивача щодо визнання батьківства є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідача батьком малолітньої [PERSON] , [INFO], до актового запису про народження дитини підлягають внесенню відповідні зміни. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу судом враховується таке. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд неодноразово наголошував, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20), від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19). Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (Постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц. Постанова Верховного Суду у справі № 531/295/19 від 8 грудня 2021 року). Дослідивши зібрані в справі докази, в тому числі показання допитаних в судовому засіданні свідків, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не надала суду належних і допустимих переконливих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з липня 2019 року по жовтень 2020 року. Тому в цій частині в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за їх недоведеністю в судовому засіданні. При вирішенні позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з такого. Відповідно до ст.ст. 141, 155, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Статтею 183 СК України передбачено визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. В поданій до суду позовній заяві позивач просить визначити розмір аліментів в частці від доходів відповідача. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Як встановлено судом, позивач та відповідач є особами працездатного віку, спеціалістами у сфері права. Суд, враховуючи обставини, передбачені ст.182 СК України, в тому числі стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів та одержувача, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO], до досягнення нею повноліття підлягають задоволенню. З урахуванням принципу рівної відповідальності обох батьків за утримання дитини і обставин, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття. Відповідно до норм ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Тлумачення статті 191 СК України дає підстави для висновку, що юридичне значення для визначення часу, з якого присуджуються аліменти на дитину, має час звернення до суду іншого з батьків з позовом або заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Виключення із цього правила стосуються стягнення аліментів за минулий час (до пред`явлення позову). Також аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; ухилення відповідача від надання утримання дитині. Позивач звернулася до суду з даним позовом 16.07.2021. Вимоги [PERSON] щодо стягнення аліментів саме з часу звернення до суду з даним позовом, а не з часу визнання відповідача [PERSON] батьком дитини, є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також дослідженими в справі доказами встановлено, що позивач [PERSON] з часу народження дитини, тобто з 14.04.2021 вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача, зокрема, наявні письмові вимоги позивача до відповідача про відшкодування понесених нею витрат та надання допомоги. Разом з тим, суд приходить до висновку, що оскільки станом на час вжиття позивачем заходів до стягнення з [PERSON] аліментів не було встановлено його батьківство, отже відсутні підстави вважати, що мало місце свідоме ухилення відповідача від надання утримання дитині. З цих підстав суд приходить до висновку, що аліменти на дитину слід стягнути саме з дня пред`явлення позову, з 16.07.2021, а позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів за минулий час є безпідставними та не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину суд виходить з такого. Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] , будучи батьком дитини, добровільно участі в утриманні дитини [PERSON] , [INFO], не приймав. Встановлено, що позивач [PERSON] , на утриманні якої знаходиться дитина [PERSON] , [INFO], дійсно фактично понесла додаткові витрати на малолітню дитину, зокрема, пов`язані з її здоров`ям, а саме - витрати на лікування, планове щеплення, що підтверджено як медичною документацією з відповідними рекомендаціями, так і відповідними квитанціями та чеками щодо придбання препаратів та ліків. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач [PERSON] в поданій до суду позовній заяві просила суд стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1218 грн. 50 коп. Такі витрати позивача на придбання препарату для щеплення є документально підтвердженими (том 1 а.с. 279). В подальшому позивач [PERSON] своїм правом на збільшення позовних вимог не скористалася. Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] додаткових витрат на малолітню дитину в розмірі 1218,50 грн., які понесені разово, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 84 СК України передбачено, що дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Перебування чоловіка та жінки в зареєстрованому шлюбі в силу норм ст. 84 СК України не є обов`язковою умовою для покладення на чоловіка зобов`язань з утримання жінки на час вагітності та до досягнення дитиною трьох років (ст. 91 СК України). Разом з тим, право на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) вагітність або проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; 2) походження дитини від чоловіка (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення, факт біологічного походження); 3) здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що з часу вагітності, пологів, а також станом на час вирішення справи судом, відповідач [PERSON] , кровна спорідненість якого з дитиною [PERSON] , [INFO], є доведеною, матеріальну допомогу позивачу [PERSON] не надавав. Матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача можливості надавати таку допомогу, зокрема, він є працездатною особою, має заробіток. Тому суд приходить до висновку, що з [PERSON] , на користь [PERSON] , підлягає стягненню утримання за час вагітності, пологів та до досягнення [PERSON] , [INFO] , трьох років в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи зазначену частину позовних вимог суд виходить з того, що право на утримання за час вагітності триває протягом всього періоду вагітності і починається з того часу, як тільки вагітність була виявлена. Разом з тим, з даним позовом до суду [PERSON] звернулася 16.07.2021. Враховуючи ту обставину, що судом не встановлено підстав для стягнення аліментів з відповідача за минулий час, відповідне утримання на користь позивача підлягає стягненню з часу звернення позивача до суду, тобто, з 16.07.2021. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами по справі суд виходить з такого. Порядок розподілу судових витрат визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до норм ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 1816 грн (том 2 а.с. 14) та документально підтверджено понесені витрати на правову допомогу в розмірі 82260 грн (том 2 а.с. 240-242). В частині позовних вимог поро стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини позивач при зверненні з позовом звільнена від сплати судового збору. Тому з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд судом позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини та дружини в розмірі 1984,80 грн (992,40 грн х2). У зв`язку з частковим задоволенням судом позовних вимог [PERSON] з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних в частині визнання батьківства в сумі 908 грн. Витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню на користь позивача з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (83 %) в сумі 68276 грн. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Враховуючи наданий розрахунок витрат на правову допомогу, пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення, суд приходить до висновку, що такі витрати є обґрунтованими.

Outcome: partial