Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14 травня 2019 року він придбав автомобіль марки MAN, модeль: TGL, рік випуску: 2006, тип ТЗ: вантажний автомобіль, № кузова/шасі: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ,та поставив його на реєстраційний облік у Територіальному сервісному центрі № 7141 РСЦ МВС України в Черкаській області. Зауважує, що під час реєстрації придбаного ним автомобіля будь-які обтяження щодо нього були відсутні. При цьому, зазначає, що з часом він виявив намір продати вказаний вище транспортний засіб, однак дізнався, що не зможе вчинити жодного правочину з автомобілем, так як на ньому наявне обтяження АТ КБ «ПриватБанк» згідно з договором застави № 0712/013М від 20 грудня 2007 року, у вигляді застави рухомого майна, зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна ДП «Національні інформаційні системи», м. Київ, державним реєстратором 09 січня 2019 року за № 17246797. Позивач вказує, що наявність такого обтяження порушує його право власності, зокрема щодо розпорядження вказаним транспортним засобом. З огляду на викладене, та те, що на момент придбання ним цього автомобіля він не був предметом застави та відповідного обтяження не існувало, [PERSON] просить скасувати приватне обтяження, зареєстроване у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 09 січня 2019 року за № 17246797 реєстратором м. Києва ДП «Національні інформаційні системи» Боровковою Л.В., обтяжувач - АТ КБ «ПриватБанк», в частині об`єкта обтяження - автомобіля марки MAN, модeль: TGL, рік випуску: 2006. тип ТЗ: вантажний автомобіль, № кузова/шасі: [NUMBER] , підстава обтяження: договір застави серія та номер 0712/013, виданий 20 грудня 2007 року, що належить йому на праві власності, шляхом внесення відповідних даних до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Ухвалою судді від 07 липня 2021 року відкрито провадження в указаній цивільній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 15 вересня 2021 року до суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на вказану позовну заяву, в якій останнє просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що оспорюваний транспортний засіб є предметом застави за кредитним договором, де наявні невиконані зобов`язання, відомості про обтяження за яким зареєстровано 09 січня 2019 року, що свідчить про те, що спірний транспортний відчужено позивачу за наявності обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. 09 листопада 2022 року до суду надійшли письмові пояснення від представника АТ КБ «ПриватБанк», в яких останній просить врахувати під час розгляду вказаної справи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 02 грудня 2021 року в справі 587/2383/19. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності його та позивача. Позов підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився. Про день, час і місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Причин неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитну угоду №0712/013М, згідно з якою банк надав позичальнику кредит у розмірі 180 000,00 доларів США терміном до 19 грудня 2012 року на споживчі цілі, що підтверджується договором про видачу траншу № 0712/013М/01 від 20 грудня 2007 року. Цього ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір застави автотранспорту № 0712/013М/1, предметом якого є, в тому числі, й автомобіль марки MAN TGL, 2006 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] . Умови цього договору застави містять положення про права заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави у випадку прострочення платежів на погашення кредиту. Згідно з інформацією, наданої Регіональним сервісним центром в Хмельницькій області МВС України № 27/22/271 від 09 грудня 2015 року транспортний засіб MAN TGL, 2006 року випуску, білого кольору, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] 07 березня 2012 року знято з обліку картки-дубліката [PERSON] . Як слідує із реєстраційної картки ТЗ автомобіль MAN TGL, 2006 року випуску, білого кольору, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] на підставі договору - рахунку №ВІА198039 від 10 грудня 2013 року зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до розширеного витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 17 лютого 2016 року на транспортний засіб MAN TGL, номер об`єкта: [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] 24 грудня 2007 року було зареєстровано обтяження у виді застави рухомого майна згідно з договором застави автотранспорту 0712/013М від 20 грудня 2007 року та 09 листопада 2012 року змінено термін дії обтяження (після змін) - 09 листопада 2017 року і 23 січня 2014 року зареєстровано зміну відомостей про обтяження: зареєстровано звернення стягнення. Вказані обставини встановлені постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Хмельницького апеляційного суду від 21 грудня 2020 року в справі № 686/5235/14-ц (провадження № 22-ц/4820/1575/20) за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, яким також з`ясовано, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, остання реєстрація автомобіля MAN TGL, 2006 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] була здійснена 14 травня 2019 року. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 5 ст. 82 ЦПК України). Зазначені вище факти стороною позивача у загальному порядку не спростовані та не оспорюються. У той же час, із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що 14 травня 2019 року за позивачем зареєстровано право власності на марки MAN, модeль: TGL, рік випуску: 2006. тип ТЗ: вантажний автомобіль, № кузова/шасі: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Реєстрація вказаного транспортного засобу відбулася на підставі договору купівлі-продажу № 2960, укладеному 14 травня 2019 року між ПП «Автоком Центр» та [PERSON] . Крім того, з витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 15 березня 2021 року вбачається, що 09 січня 2019 року внесено реєстраційний запис № 17246797 про обтяження автомобіля марки MAN TGL, 2006 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , на підставі договору застави серія та номер: 0712/013М, виданий 20 грудня 2007 року, за яким ЗАТ КБ «ПриватБанк» виступало обтяжувачем, а [PERSON] - боржником. Застава є способом забезпечення зобов`язань; в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк(термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. За змістом ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Оскільки згідно ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи, таким чином до відповідача перейшло право власності на предмет застави, статус заставодавця, всі права та обов`язки за договором застави. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно ст. 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. З огляду на вищенаведене, заставодавець порушив вимоги ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», а тому, за вимогами ст. 388 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а тому позивача не можна визнати добросовісним набувачем спірного майна. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що обтяжувач надавав свою згоду на відчуження заставного автомобіля, а тому обтяження зберігає силу для нового власника. При цьому, судом з`ясовано, що оспорюваний запис внесено 09 січня 2019 року, що свідчить, що спірний транспортний засіб, який є предметом застави, був відчужений позивачу в травні 2019 року за наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про його арешт та відповідно й заборону відчуження. Отже, оскільки на момент придбання [PERSON] автомобіля марки марки MAN TGL, 2006 року випуску, білого кольору, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , була відсутня згода обтяжувача АТ КБ «ПриватБанк» за договором застави автотранспорту від 20 грудня 2007 року, крім того, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна внесені відомості (зміни) про обтяження вказаного транспортного засобу 09 листопада 2017 року і 23 січня 2014 року, тому застава зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, незалежно від оплатності правочину, на підставі якого набуте зазначене майно, у зв`язку із чим набувач (позивач), в даному випадку, не може вважатися добросовісним і таким, що набув право власності на таке рухоме майно без обтяжень, тому суд зазначає про відсутність факту порушення його прав на спірний транспортний засіб і відмовляє в позові. Що ж стосується наданого позивачем витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, то він не може бути належним доказом, оскільки він містить інформацію щодо дати та підстав первісної реєстрації обтяження, та повторної реєстрації застави, тому не може вважитися повним. Клопотань про витребування відповідних документів та інформації позивачем також не заявлялось. Враховуючи викладене, виходячи із встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed