Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник позивача [PERSON] - адвокат Савенко О.О. 22.06.2022 звернулася до суду з позовом в інтересах позивача та з урахуванням змінених позовних вимог просила визнати житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер 3521110100:50:018:0040, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку, кадастровий номер 3521110100:50:018:0041, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для індивідуального садівництва; автомобіль марки ВАЗ 21099, седан бежевого кольору, 1999 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] ; по Ѕ частини земельної ділянки, кадастровий номер 3521110100:50:018:0040, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); по Ѕ частини земельної ділянки, кадастровий номер 3521110100:50:018:0041, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для індивідуального садівництва; по Ѕ частини автомобіля марки ВАЗ 21099, седан бежевого кольору, 1999 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 14.02.1997 по 06.06.2022. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06.06.2022 шлюб між ними було розірвано. За час спільного подружнього життя ними набуто у власність наступне майно: 16.08.2002 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, засвідченого приватним нотаріусом Гайворонського районного округу Кіровоградської області Линюк Н.А., був придбаний жилий будинок з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, кадастровий номер 3521110100:50:018:0040, площею 0,1 га, на якій розташований придбаний житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), державна реєстрація права власності здійснена 07.092.2019; земельна ділянка, кадастровий номер 3521110100:50:018:0041, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для індивідуального садівництва, державна реєстрація права власності здійснена 07.02.2019; автомобіль марки ВАЗ 21099, седан бежевого кольору, 1999 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , державна реєстрація здійснена 27.10.2015. Титульним власником зазначеного майна є [PERSON] . Позивач фактично користується житловим будинком та двома земельними ділянками, а відповідач - транспортним засобом відповідно. В обґрунтування доводів про те, що житловий будинок та дві земельні ділянки відносяться до спільного майна подружжя покликається на те, що домоволодіння - жилий будинок з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці розмір якої становив 1682,00 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Гайворонської міської ради від 24.10.2002 № 634 [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , розміром 1682,0 кв.м., в тому числі під будівлями 109,7 кв.м. Вказує на єдність та невід`ємність земельної ділянки, кадастровий номер 3521110100:50:018:0041, від житлового будинку, які також мають і спільну адресу розташування: [ADDRESS] . Вважає, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому у позивача є належні правові підстави для заявлення позовних вимог про визнання вказаного у позові майна спільною власністю подружжя, провести його поділ та визначення за сторонами рівних ідеальних часток у праві власності на це майно. Позиція відповідача. Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву не скористався. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.06.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку загального позовного провадження. 17.10.2022 представником позивача подано до суду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог з долученими до такої копіями доказів. Ухвалою підготовчого судового засідання від 17.10.2022 прийнято заяву про збільшення позовних вимог у цивільній справі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.11.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 21.11.2022 представник позивача - адвокат Савенко О.О. звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи в режимі відеоконференції з її участю в судовому засіданні поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24.11.2022 клопотання представника позивача задоволено та вирішено судове засідання у справі проводити в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку «Easycon» з участю представника позивача - адвоката Савенко О.О. Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги в частині визнання житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, кадастровий номер 3521110100:50:018:0040, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), спільною сумісною власністю та визнання за сторонами права власності в рівних частинах на такі визнав. Щодо долі решти майна, то заперечив проти заявлених позовних вимог щодо такого майна, вказавши, що земельна ділянка, кадастровий номер 3521110100:50:018:0041, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для індивідуального садівництва, є його особистим майном, адже придбана ним в процесі приватизації такої, а автомобіль марки ВАЗ 21099, седан бежевого кольору, 1999 р.в., номер шасі (кузова) [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] , придбаний ним за кошти, надані йому його матір`ю. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнав в частині визнання житлового будинку і земельної ділянки, призначеної для обслуговування такого, спільною сумісною власністю подружжя, щодо решти позовних вимог - вказав на їх безпідставність. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] від 14.02.1997 року, виданого Гайворонським відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградської області, сторони 14.02.1997 зареєстрували шлюб (а. с. 10). Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06.06.2022, яке набрало законної сили 08.07.2022, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 60-62). Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого 16.08.2002 року приватним нотаріусом Гайворонського районного нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н.А., [PERSON] придбав жилий будинок з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . На прилеглій до нього земельній ділянці розташований один жилий будинок, що в цілому глинобитний, критий залізом, жилою площею 23.2 кв.м.; надвірні споруди: хліви «Б», «Д», прибудова «В», огорожа № 1, ворота із хвірткою № 2, колодязь № 3 (а.с. 14). Згідно даних усадебного плана (схема) до такого домоволодіння входило жилий будинок, сарай, огорожа, уборна та земельна ділянка (а.с. 16-19). Згідно архівної довідки № 450 від 24.12.2021, виданої начальником КП «БМБТІ» [PERSON] , жилий будинок за адресою: [ADDRESS] , за архівними даними реєстрових книг КП «БМБТІ» станом на 01.01.2013 належав [PERSON] , коротка технічна характеристика об`єкта містить дані про жилий будинок (глинобит), два сараї (глинобит), прибудова (цегляна), огорожа (дерев`яна), ворота із хвірткою (залізні), колодязь (бетонові круги) (а.с. 15). Рішенням Гайворонської міської ради від 24.10.2002 № 634 було розглянуто заяву [PERSON] про передачу в приватну власність земельної ділянки та вирішено передати в приватну власність [PERSON] земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] , розміром 1682 кв.м., в тому числі під будівлями 109,4 кв.м., зазначено, що така передається йому для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 20). ПП «Геопроект» на замовлення [PERSON] була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код класифікації видів цільового призначення земель 02.01) за адресою: [ADDRESS] , площа даної земельної ділянки 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га - малоповерхова забудова (згідно з КВЗУ 007 01), цільове призначення земельної ділянки: 01.01 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: згідно зі ст. 19 ЗК України - землі житлової та громадської забудови (а.с. 98-127). З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.12.2021 та відомостей про право власності згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно від 10.05.2022 вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 3521110100:50:018:0040, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель - землі житлової та громадської забудови (а.с. 21-23, 177-179). 25.05.2018 [PERSON] звернувся до Гайворонського міського голови із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS] . В такій він зазначив, що відповідно до ч.4 ст. 116, 121 ЗК України ним земельна ділянка для індивідуального садівництва не приватизовувалася (а.с. 134). З рішення Гайворонської міської ради Кіровоградської області від 16.07.2018 № 1126 вбачається, що було розглянуто заяву [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва та надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва за адресою: [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 002.03 багаторічні насадження - 0,1000 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі Гайворонської міської ради, зобов`язано [PERSON] замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 135). ПП «Геопроект» на замовлення [PERSON] була розроблена технічна документація із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у комунальній власності (запасі) для індивідуального садівництва (код КВЦПЗ 01.05), розташованої за адресою: [ADDRESS] , площа даної земельної ділянки 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га - багаторічні насадження (згідно з КВЗУ 002 03), цільове призначення земельної ділянки: 01.05 для індивідуального садівництва, категорія земель: згідно зі ст. 19 ЗК України - землі сільськогосподарського призначення (а.с. 129-168). З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07.02.2019, виданого [PERSON] , вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер 3521110100:50:018:0041, площею 0,1000 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: 01.05 для індивідуального садівництва, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення (а.с. 24-27). З довідки № 1397 від 29.03.2019, виданої Гайворонською міською радою Кіровоградської області, вбачається, що житловому будинку, який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3521110100:50:018:0040, було присвоєно адресу: [ADDRESS] (а.с. 28). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] транспортний засіб марки BАЗ 21099, реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 року виписку, бежевого кольору, дата першої реєстрації 19.07.2011, дата реєстрації 27.10.2015, належить [PERSON] (а.с. 29-30). Згідно звіту про незалежну оцінку домоволодіння, що складається із земельних поліпшень - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 42,05 кв.м., та земельної ділянки, кадастровий номер 3521110100:50:018:0040, площею 0,1000 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , виконаного ТОВ «Бюро експертиз та оцінка майна» на замовлення представника позивача, вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами станом на 18.07.2022 становить 106 445 грн., вартість земельної ділянки, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 3521110100:50:018:0040, станом на 18.07.2022 становить 44 760 грн. (а.с.63-80). Згідно довідки, виданої ТОВ «Бюро експертиз та оцінка майна» на замовлення представника позивача, вартість земельної ділянки, площею 0,1000 га, з кадастровим номером 3521110100:50:018:0041, для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 18.07.2022 становить 44 760 грн. (а.с. 81). Згідно звіту, виконаного ТОВ «Бюро експертиз та оцінка майна» на замовлення представника позивача, про оцінку ринкової вартості автомобіля марки ВАЗ 21099, загальний легковий седан-В, 1999 року випуску, р.н. [NUMBER] , така станом на 22.04.2022 становить 49 390 грн. (а.с. 82-91). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. У даній справі частина майна була придбана до 01 січня 2004 року, а частина - після зазначеної дати, тому при вирішенні спору слід керуватися норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та Сімейного кодексу України (далі - СК України). Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина 2 статті 372 ЦК України). Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Відповідно до приписів частин 2, 3 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21 12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 317/2520/19 (провадження № 61 -13666св21) зазначено, що «відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. За частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 ЦК України). За частиною першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку 16.08.2002) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил. Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. До таких висновків зокрема дійшла Велика Палата ВС у постанові від 04.12.2018 № 910/18560/16. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони у справі з 14.02.1997 по 06.06.2022 перебували у шлюбі та за час шлюбу 16.08.2002 придбали спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль марки ВАЗ 21099, р.н. [NUMBER] . Дані обставини підтверджуються належними доказами, не оспорюються та визнаються відповідачем. Слід зазначити, що обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. При цьому суд не має обґрунтованого сумніву щодо вартості спірного майна. Слід зауважити, що обставина вказана відповідачем в судовому засіданні про отримання ним коштів від своєї матері для придбання автомобіля не підтверджена жодним доказом. Також дана обставина заперечується представником позивача. За таких обставин суд не бере до уваги таке твердження відповідача. З огляду на встановлені судом обставини справи та в силу викладених норм права, спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також спірний автомобіль марки ВАЗ 21099, р.н. [NUMBER] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . На час відчуження житлового будинку за відповідним правочином від 16.08.2002 згідно із чинним на той час законодавством, до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають (ст. 120 ЗК України станом на момент вчинення правочину). Таким чином позивач [PERSON] , як учасник спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок у відповідності до вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України набула і право на земельну ділянку кадастровий номер 3521110100:50:018:0040, на якій розташований житловий будинок. Положення статей 60, 69, 70 Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові ВП ВС від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України. КЦС ВС у постанові від 24.06.2020 у справі № 742/2501/16-ц вказав, що «під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд не вбачає підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя. Оскільки жоден з подружжя не вчинив дій, які б дозволили отримати одному з них грошову компенсацію вартості неподільної речі автомобіля, такий не може бути реально поділений між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Крім того, суд, виходячи із рівності часток подружжя на майно визнає за позивачем та відповідачем право власності в рівних частинах, по Ѕ частині кожному, на житловий будинок з відповідними надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] та по Ѕ частині земельної ділянки, кадастровий номер 3521110100:50:018:0040, площею 0,1000 га, що за адресою: [ADDRESS] . Що стосується заявленої позовної вимоги про визнання земельної ділянки, кадастровий номер 3521110100:50:018:0041, площею 0,1000 га, що за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для індивідуального садівництва, спільною сумісною власністю подружжя, то суд дійшов висновку, що така вимога є безпідставною з огляду на те, що дана земельна ділянка отримана [PERSON] у приватну власність для індивідуального садівництва шляхом приватизації, як частка із земельного фонду, тому є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі. Доводи представника позивача про те, що така земельна ділянка має спільну адресу із спірним житловим будинком, який набутий сторонами під час подружнього життя, та разом із іншою земельною ділянкою була призначена для обслуговування житлового будинку, не заслуговують на увагу та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Придбаний подружжям житловий будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3521110100:50:018:0041, площею 0,1000 га, цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тому у відповідності до вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України позивач, як учасник спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок набула саме частку у власності на земельну ділянка з кадастровим номером 3521110100:50:018:0041, на якій такий житловий будинок розташований, і яка призначена для його обслуговування. Суд також враховує правові позиції, викладені у Постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 317/2520/19, від 10.11.2021 у справі 760/28053/13-ц, 19.11.2020 у справі № 686/9580/16-ц. Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України). Позивачем понесено витрати зі сплати судового збору (а.с. 5, 51), а також витрати, понесені на проведення оцінки щодо визначення ринкової вартості майна в сумі 5000 грн. (а.с. 92-93). З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2005,88 грн. судового збору (200 595 х 100% : 238 398 = 84,14 %; 2 383,98 : 100% х 84,14 % = 2 005,88) та в сумі 4 207 грн. витрат, понесених на проведення оцінки щодо визначення ринкової вартості майна (200 595 х 100% : 238 398 = 84,14 %; 5000 : 100% х 84,14 % = 4 207), а всього слід стягнути 6 212,88 судових витрат. Крім того, позивач сплатила судовий збір в розмірі 992,40 гривень (а.с. 53), однак не навела обґрунтованого розрахунку вказаної суми судових витрат. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Суд роз`яснює позивачеві, що для повернення судового збору потрібно звернутися до суду із заявою про повернення помилково або надмірно сплаченого судового збору.

Outcome: partial