Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила розірвати між сторонами шлюб. В обґрунтування позову зазначила, що одруження з відповідачем виявилося невдалим, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться, відповідач не проявляв до позивача уваги, а тому спільне життя та збереження сім`ї стало неможливим. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач та її представник [PERSON] не з`явилися, до початку судового засідання надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та не заперечують проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, а також відзив не подавав, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши матеріали\~даної цивільної\~справи та\~в межах\~частини сьомої\~статті 81\~ЦПК України\~матеріали цивільної\~справи № 204/5380/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Мар`їнської районної державної адміністрації Донецької області, Покровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) про визнання батьківства встановив наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що сторони 12 січня 2011 року зареєстрували шлюб (а.с.4). Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Рішенням установи, що розташована на тимчасово окупованій території України (так званий "Ясинуватський районний суд Донецької Народної Республіки") від 06 червня 2016 року , яке набрало законної сили 21 червня 2016 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.41-42). З копії свідоцтва про укладення шлюбу від 20 серпня 2016 року, яке видане установою, що розташована на тимчасово окупованій території України (так званий "Ясинуватський міськрайонний відділ запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства Юстиції Донецької Народної Республіки"), вбачається, що позивач 20 серпня 2016 року уклала шлюб з [PERSON] (а.с.43). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Частиною другою статті 104 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною третьої статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (частина друга статті 114 СК України). Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 16 листопада 2022 року у справі № 759/1443/22. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу чи його розірвання, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів, враховуючи норми Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», слідує, що шлюб між сторонами вже розірваний рішенням установи, що розташована на тимчасово окупованій території України (а.с.41-42). Враховуючи норми частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» рішення установи, що розташована на тимчасово окупованій території України (так званого "Ясинуватського районного суду Донецької Народної Республіки") про розірвання шлюбу створює правові наслідки для сторін у справі. Отже, шлюб між сторонами є припиненим з 21 червня 2016 року, а припинений шлюб не може бути розірваний судом. Разом з цим, Цивільним процесуальним кодексом України передбачено можливість встановлення судом факту розірвання шлюбу, а не пред`явлення нового позову про розірвання шлюбу. З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed