Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району,про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, виселення та скасування реєстрації в житловому приміщенні. Позов обґрунтований тим, що на підставі рішення міськвиконкому Запорізької міської ради № 484/15 від 12.11.2015 року позивач отримав ордер № 754 від 23.11.2015 року на житлове приміщення у вигляді однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] на сім`ю з 4 чоловік, яка складалась з позивача, його дружини [PERSON] , доньки [PERSON] та малолітньої онуки [PERSON] . З 2000 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2016 року шлюб між ними розірвано. Відповідачка [PERSON] , яка являється донькою позивача, після одруження з [PERSON] , стали проживати в селі Біленькому Запорізького району Запорізької області разом з [PERSON] . Позивачем 15.03.2016 року укладено з МКП «Основаніє» договір найму житла в будинках державного і комунального фонду, згідно якого він є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] . Приблизно в листопаді-грудні 2015 року на прохання доньки [PERSON] позивач надав дозвіл на тимчасове проживання її сім`ї в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Як тільки вони оселилися в квартирі, почалися сварки і сутички між позивачем та [PERSON] . З даного приводу позивач неодноразово звертався з заявами до ВП ГУНП Ленінського району в Запорізькій області. Однак на неодноразові звернення працівники поліції відповідають стандартними відписками, обмежуючись профілактичними бесідами про недопущення конфліктів в сім`ї. Своїми діями відповідачі [PERSON] та [PERSON] чинять перешкоди позивачу в користуванні його квартирою, погрожують йому і фактично намагаються незаконно виселити його і саме тому вони підлягають виселенню з квартири позивача без надання їм іншого житла. Просив скасувати реєстрацію за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] і [PERSON] усунути перешкоди з їх боку для користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Виселити [PERSON] і [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, як тимчасових жильців. 05.08.2016 року [PERSON] уточнив позовні вимоги. Просив визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] усунути перешкоди з їх боку для користування [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] . Виселити [PERSON] , [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, як тимчасових мешканців. 01.07.2016 року [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є відповідальним наймачем квартири [ADDRESS] . В даній квартирі, крім позивача, зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 01.12.2015 року. Відповідач участі у витратах по утриманню квартири та оплаті комунальних платежів не приймає. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші піднаймачі квартири відповідачу [PERSON] не чинили. Відповідач добровільно виїхав зі спірної квартири і нею не користується більше шести місяців, проте з реєстрації місця проживання добровільно не знімається, внаслідок чого позивач не може оформити субсидію на квартиру та змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом. [PERSON] подав до суду заперечення, в яких вказує, що обставини викладені в позовній заяві [PERSON] не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки він є законним наймачем спірної квартири відповідно до вимог житлового законодавства України. За вказану квартиру сплачує всі комунальні платежі, але позбавлений можливості мешкати у спірній квартирі, оскільки [PERSON] чинить цьому перешкоди. Сторони в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин. Про час розгляду справи повідомлені своєчасно. Дотримуючись розумних строків розгляду справи, передбачених чинним ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін по справі за наявними в матеріалах справи доказами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Виходячи із змісту статті 58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видається громадянину виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Статтею 61 Житлового кодексу УРСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до положень ст.ст. 64, 65 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно зі ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей71,72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР). Відповідно до ордеру № 754 на житлове приміщення від 23.11.2015 року, виданого на підставі рішення міськвиконкому № 484/15 від 12.11.2015 року, право на зайняття житлового приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] , надано [PERSON] на сім`ю з 4 чоловік: дружину - [PERSON] , доньку - [PERSON] , онуку - [PERSON] . Згідно довідки, виданої ЦОА № 8 МКП «Основаніє» № 726 від 21.03.2016 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно акта № 164 ЦОА №10 МКП «Основаніє» від 23.06.2016 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з грудня 2015 року по теперішній час. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області [PERSON] зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] . Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , доказів того, що [PERSON] зареєстрований за даною адресою, але там не проживає позивачем за первісним позовом не надано, тому підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відсутні. Позивач [PERSON] в позовній заяві просив також визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , однак належних доказів того, що вона понад встановленні строки без поважних причини не проживає за даною адресою суду не надано, тому в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню. [PERSON] в зустрічній позовній заяві просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він добровільно виїхав зі спірної квартири і нею не користується більше шести місяців. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 10 постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Вирішуючи спір, суди застосували практику Європейського суду з прав людини, проте Верховний Суд зазначає, що застосовуючи відповідну практику, суди мали належним чином з`ясувати обставини справи та надати їм правову оцінку, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою "трискладового тесту" як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами ради як власника житла та фізичних осіб, які зареєстровані в житловому приміщенні, проте протягом багато років не виявляють до нього жодного інтересу. Верховний Суд зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Верховний Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Згідно матеріалів справи, між сторонами постійно виникають конфлікти з приводу користування спірним житловим приміщенням, що супроводжується викликами працівників поліції. Вважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] був тимчасово відсутній за місцем проживання з поважних причин, окрім того ордер на житлове приміщення видано на ім`я [PERSON] , договір найму житла в будинках державного і комунального фонду укладений з [PERSON] , інтерес до спірного житла він не втратив. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. В свою чергу, у частині першій статті 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факти систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, порушення правил співжиття членом його сім`ї або іншими особами, які проживають разом з ним. Всупереч вищенаведеному, [PERSON] не надав суду доказів того, що відповідачі вчиняють будь-які дії, передбачені ст.116 ЖК УРСР. Періодичні звернення [PERSON] до органів поліції з приводу конфліктів між ним та його донькою [PERSON] та зятем [PERSON] , не свідчить, що допущені відповідачами порушення правил співжиття (висловлювання нецензурною лайкою та погрози фізичною розправою) стосуються саме житлових відносин, тобто користування спірним жилим приміщенням. Адже, як вбачається з висновків за результатами звернень за заявами [PERSON] та його доньки [PERSON] , конфлікти між ними виникають з сімейних відносин. Інших доказів щодо фактів, які покладені в обґрунтування позову [PERSON] до суду не надано, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі всього вищевикладеного, беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи та підтверджуючі їх докази, суд вбачає за необхідне у задоволенні первісного позову та зустрічного позову відмовити . Відповідно до п риписів статті 141 ЦПК України судовий збір за первісним позовом покладається на [PERSON] , за зустрічним - на [PERSON] .

Outcome: dismissed