Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернулась в суд з позовом до\~ [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивовано тим, що 30.08.1992 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають спільних дітей, які вже є повнолітніми. У період шлюбу 21.07.1994 року за спільні сімейні кошти ними було придбано 3/10 частки жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] Відповідний договір купівлі-продажу було оформлено на відповідача. Однак, спільне життя з відповідачем не склалося та за рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 16.12.2020 року шлюб між ними був розірваний. Після розлучення між позивачкою та відповідачем існують неприязні відносини та добровільного розподілу спільного майна між ними не досягнуто. Таким чином, позивачка просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 3/10 частки жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 3/20 частки жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 3/20 частки жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . \~ \~ Ухвалою\~суду від\~15.09.2022\~року відкрито\~провадження по\~справі за\~правилами загального\~позовного провадження. На адресу відповідача судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів. Відзив на адресу суду не надходив. В підготовче судове засідання позивач та її представник не з`явилися. На адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Судові витрати просив залишити за позивачкою. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду невідомо. На адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою, в якій зазначав про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30.08.1992 року сторони спору зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до Договору купівлі-продажу від 21.07.1994 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купив 3/10 частки жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.10). Згідно Реєстраційним свідоцтвом від 18.09.1998 року 3/10 часток будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] за реєстровим №16486 (а.с.11). Згідно з технічним паспортном на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] частки належить [PERSON] , 7/10 частки належить [PERSON] (а.с.12-15). Відповідно до рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 16.12.2020 року шлюб між [PERSON] , та [PERSON] розірвано (а.с.16). Як вбачається з Довідки про надання інформаційно-консультативних послуг, оціночна вартість 3/10 часток житлового будинку з прибудовою, загальною площею 168,8 кв.м., житловою площею 104,2 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.20-22) Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами СК України та ЦК України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Спірне нерухоме майно було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Іншого судом не встановлено. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. А тому, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задовоення позовних вимог у повному обсязі. За клопотанням позивача судові витрати залишити за нею. На підставі викладеного, згідно ст. ст.\~60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України ст. ст. 368, 372 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсний та поділ спільного майна подружжя,

Outcome: approved