Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Суворовська районна державна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки і піклування звернулася до суду з позовом, заявивши вимогу відібрати від [PERSON] та [PERSON] їх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , стягнути з кожного з відповідачів аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку на користь та на утримання малолітніх дітей та звільнити позивача від сплати судового збору відповідно до п.14 ст.2 Закону України «Про судовий збір». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час рейду спеціалістами служби у справах дітей Одеської міської ради були виявлені діти, які знаходились на вулиці без догляду дорослих, брудні та занедбані, одягнені не по сезону. Зі слів сусідів, мати дітей [PERSON] постійно залишає дітей без догляду на тривалий час без догляду дорослих. Малолітні діти запрошують до себе додому друзів, розпалюють піч старими іграшками та граються сокирою. Мати поводить себе дуже агресивно та неадекватно, погрожує сусідам фізичною розправою. За інформацією ОСНВК № 241 «Волошки» «ДНЗКТЗШ I ступеня» Одеської міської ради Одеської області, під час психолого-педагогічного супроводу [PERSON] , [INFO] , було виявлено, що сприйняття не відповідає віковим нормам, зорове та слухове сприйняття порушені, обсяг словника не відповідав віковим нормам, на зайняттях потребував постійного контролю. [PERSON] , [INFO] , багато днів не відвідувала дитячий заклад з різних причин, у тому числі через хворобу. На консультаціях з психологом було виявлено, що мати не є авторитетом, не вміє планувати та організовувати дозвілля дітей. Будинок, в якому проживають малолітні, завалений сміттям та знаходиться в аварійному стані, немає централізованого газового постачання. Для дітей не створені умови для розвитку та відпочинку. Співробітниками територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Суворовському районі з матір`ю дітей [PERSON] неодноразово проводились профілактичні бесіди щодо створення належних умов проживання дітей , відповідного догляду за ними, та неодноразово було надано час для прибирання будинку, але мати висновків не зробила. Згідно з актом проведення оцінки рівня безпеки дитини від 27.10.2020 року було встановлено, що проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю загрожує їх життю та здоров`ю. З метою вжиття невідкладних заходів до забезпечення безпеки дітей останні були доставлені до КНП «Міська дитяча лікарня №2» Одеської міської ради. Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.10.2020 року № 679 малолітні діти були вилучені у матері та влаштовані до державного дитячого закладу. В ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві, та додатково пояснила, що виходячи з інтересів дітей є доцільним, щоб діти перебували під опікою саме держави у центрі реабілітації, так як за той період, коли вони не проживають з матір`ю, значно покращився фізичний стан дітей, вони стали краще розмовляти, у них з`явилися нові навички. Відповідач [PERSON] через свого представника позов не визнала, у письмових поясненнях від 11.01.2022 року не вбачала підстав для відібрання у неї дітей. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказувала на те, що [PERSON] сама виховує двох малолітніх дітей, батько дітей [PERSON] з родиною не проживає, місцезнаходження його невідоме, фінансово не допомагає. Відповідачка любить своїх дітей, прагне їх виховувати, піклуватися про їх здоров`я, виховання та навчання,для чого намагається створювати відповідні умови. У 2020 року через карантин діти знаходилися більшу частину року вдома. [PERSON] не могла працевлаштуватися на постійну роботу на повний робочий день. Через це вона шукала тимчасовий заробіток і брала дітей з собою на роботу, коли це було неможливо - залишала їх вдома на 3-4 години. Приділяла багато часу їхньому вихованню, дотримувалася принципу, що дітям необхідно все пояснювати, спілкуватися з ними як з дорослими, досягати взаєморозуміння, не підвищувати тон. Місячний дохід сім`ї складав у той час 6-7 тисяч гривень, з урахуванням державної соціальної допомоги на дітей у розмірі близько 2 тисяч гривень). При цьому діти були забезпечені всім необхідним: одягом на всі сезони, іграшками, книгами, розмальовками та іншими необхідними речами. Згідно акту обстеження житлових умов від 15.07.2020 року ( а.с.20) в результаті обстеження будинку за адресою проживання матері і дітей, [ADDRESS] , встановлено в наявності централізоване водо- та електропостачання, санвузол на вулиці, будинок потребує ремонту, не прибрано, брудно, речі розкидані. В наявності пральна машина, ноутбук, холодильник. Діти сплять на одному великому ліжку. В наявності речі по сезону, іграшки, продукти харчування, діти чисті, не занедбані. З відповіді ОСНВП №241 «Волошки» № 78-е від 12.03.2021 року на адвокатський запит вбачається, що [PERSON] , вихованка старшої групи №3, спокійна, слухняна, небалакуча, іноді замкнута, завжди виконує доручення дорослих. Батько з родиною не проживав, вихованням дітей займалася мати. Діти дуже любили та поважали матір, завжди з нетерпінням чекали на її прихід. [PERSON] та [PERSON] були вдягнені у чисті речі. При спілкування з дітьми мати [PERSON] голос не підвищувала, спокійна, уважна, лагідна. При спілкування з педагогами мати вела себе спокійно, стримано, але рекомендацій дотримувалася вибірково, у матері допускалися розбіжності між слова та справи. [PERSON] , дізнавшись про те, що дітей у неї забрали, одразу ж повідомила на 102 про незаконне відібрання дітей. З того дня вона майже кожного дня приїздила в центр, де утримуються її діти, та намагалась їх провідати, передати їм фрукти та іграшки, проте посадові особи відмовляють у доступі матері до дітей. Представник відповідача звернула увагу на те, що відповідно до ч.2 ст. 170 СК України, у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про, батька без позбавлення батьківських прав. Позивач з позовом до суду про відібрання малолітніх дітей звернувся 3 грудня 2020 року, тобто з порушенням семиденного строку, хоч Розпорядження Суворовської районної державної адміністрації Одеської міської ради № 679 про вилучення малолітніх дітей було винесене 27 жовтня 2020 року, що є грубим порушенням чинного законодавства, прав дітей та їхньої матері. Просила поновити строк для подачі відзиву на позовну заяву та відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] вказувала, що [PERSON] свідомо ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, а доводи щодо наявності загрози життю та здоров`ю малолітніх дітей є тільки припущеннями представника позивача, які не підтверджені належними способами доказування та до того ж спростовуються вищенаведеними доказами. Відповідач [PERSON] , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в суд не з`явився, справа розглянута за його відсутності. Суд заслухав учасників судового засідання, дослідив всі матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив. Відповідачі являються батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , актовий запис від 05.02.2013 року № 1163 складений відділом державної актів цивільного стану реєстрації у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, та [PERSON] , [INFO] , актовий запис від 15.04.2015 року № 3575 складений відділом державної актів цивільного стану реєстрації у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Судом було встановлено, що відповідачка [PERSON] мешкає разом із малолітніми [PERSON] та [PERSON] за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS] , діти перебувають на її утриманні. Батько дітей [PERSON] , [INFO] , з родиною не проживає, місцезнаходження його невідоме. Малолітній [PERSON] перебуває на обліку дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах згідно наказу служби у справах дітей Одеської міської ради від 04.08.2020 р. № 97. Малолітня [PERSON] перебуває на обліку дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах згідно наказу служби у справах дітей Одеської міської ради від 04.08.2020 р. № 98. 27.10.2020 року під час рейду спеціалістами служби у справах дітей Одеської міської ради були виявлені діти, які заходилися на вулиці без догляду дорослих. Згідно з актом проведення оцінки рівня безпеки дитини від 27.10.2020 року було встановлено, що проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю загрожує їх життю та здоров`ю. З метою вжиття невідкладних заходів до забезпечення безпеки дітей останні були доставлені до КНП «Міська дитяча лікарня №2» Одеської міської ради, Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.10.2020 року № 679 малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були вилучені у матері [PERSON] та влаштовані до державного дитячого закладу. Звернувшись з позовом до суду, позивач долучив до позовної заяви у якості доказів протоколи бесід з матір`ю ( а.с.11.12,13), жоден з яких не підписаний [PERSON] і не містять відомостей про те, що вони були якимсь чином доведені до відома [PERSON] . Рапорт поліцейського ( а.с. 32) фіксує лише факт того, що дітей знайшли 27.10.2020 року вдома, на вулиці біля приватного будинку за адресою ії проживання: [ADDRESS] . Акти проведення оцінки рівня безпеки дітей викликає сумнів, оскільки вказаний перелік обставин, за яких були знайдені малолітні діти- вдень біля свого будинку, без ознак насилля, жорсткого поводження, чи втягнення у злочинну діяльність, в забрудненій одежі - не містять причинно-наслідкового зв`язку з рівнем встановленої небезпеки: «дуже небезпечний рівень безпеки» обох дітей. Посилання на невідомих сусідів без вказання ПІБ та їх адреси, на аварійність будинку, на одяг не по сезону дітей, не підтверджені належними та допустимими засобами доказування, не може бути прийнята до уваги судом , бо є лише припущенням. Суд не може прийняти у якості доказів підстав, зазначених в позовній заяві, доданих фотографій, оскільки з них неможливо ідентифікувати дату створення зображень, місце, в якому вони були зроблені, тобото, вони не відповідають критерію належності та допустимості доказів. Як встановлено судом, на даний час малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не перебувають за юридичною адресою комунальної установи «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області». У зв`язку з евакуацією вихованців установи за межі України на підставі розпорядження Одеської обласної військової адміністрації від 01.03.2022 № 54/А-2022 « Про евакуацію дітей, зарахованих до закладів різних типів, форми власності та підпорядкування на цілодобове перебування» та наказу КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» від 01.03.2022 № 11-0 «Про негайну евакуацію вихованців «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» малолітні діти були евакуйовані до Республіки Польща, адреса село Осса, гміна Біла-Равського повіту, Лодзинського воєводства, готель «Осса», що підтверджується відповіддю на адвокатський запит служби у правах дітей Одеської міської ради від13.07.2022 року №03/5576. Відповідачка [PERSON] виїхала за своїми малолітніми дітьми до Республіки Польща, щоб бути поряд з ними, мати можливість спілкуватися та приймати участь у їх вихованні. Відповідно до наданої КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» інформації, [PERSON] неодноразово відвідувала своїх малолітніх дітей у готелі «Осса», Республіка Польща, спілкувалася з педагогом, дарувала дітям подарунки (телефони з картками), солодощі, фрукти, що свідчить про її щире піклування за дітей. [PERSON] відповідно до довідки Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я № 567 від 10.11.2020 р. не значиться на наркологічному обліку; віповідно до довідки КНП «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» ООР» № 1523 від 12.11.2020р. на обліку з приводу активної форму туберкульозу не стоїть, ВІЛ-інфекція відсутня; відповідно до висновку КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради № 52 від 16.12.2020р. психічний стан здоров`я не перешкоджає виконанню нею батьківських обов`язків. Станом на 24.11.2020р. відповідачка до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої та непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, що підтверджується довідкою МВС України № 2096964. Мати також приділяє увагу здоров`ю дітей, про що свідчить декларація про вибір лікаря від 24.01.2019 р. та довідка від 26.10.2020р. що [PERSON] є здоровою та може відвідувати садочок. Суду також надані докази наявності у [PERSON] стабільного доходу на території Республіки Польща - з 09.09.2022 року [PERSON] укладено цивільно-правовий договір на виконання послуг відповідно до вимог замовника в отелі Mercurе Warszawa Centrum, який знаходиться в м.Варшава. Відповідно до наданої характеристики на працівника від 04.11.2022 року, [PERSON] дисциплінована, працьовита, за короткий час зуміла завоювати довіру співробітників та керівництва. добре зарекомендувала себе у колективі. Відповідно до укладеного 01.11.2022 року договору оренди житла ( договору позики) з [PERSON] , як, власником житлового будинку, [PERSON] має право на безплатне користування з метою проживання зі своїми малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , двома кімнатами площею 22 кв.м. та 24 кв.м. та місцями загального користування у будинку за адресою [ADDRESS] , строком на 1 рік, тобто до 01.11.2023 року. Таким чином, дослідивши докази в їх сукупності, судом вбачається, що за період часу з дня відібрання дітей до розгляду справи відповідачка [PERSON] працевлаштувалася, має достатні кошти на утримання своїх двох малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та має в безоплатному користуванні житло для спільного проживання з малолітніми дітьми у м.Варшава, Республіка Польща. Вирішуючи вимогу позивача щодо відібрання малолітніх дітей, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно з ч. 5 ст. 170 СК України до відібрання дитини від інших осіб, з якими вона проживає, застосовуються положення частин першої - третьої цієї статті. Виходячи з аналізу зазначених положень ст. 170 СК України, суд доходить висновку, що підставами для відібрання дитини є: залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання; безпосередня загроза для життя або здоров`я дитини. Судом при розгляді справи встановлено, що зазначених у ст. 170 СК України підстав для відібрання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у відповідачки [PERSON] немає. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. Окрім того, як вбачається з доказів, наявних в матеріалах справи за місцем мешкання матері [PERSON] в даний час створені задовільні умови для проживання малолітніх дітей, тому негайної необхідності у відібранні дітей із застосуванням заходів примусового виконання рішення суду на даний час не існує. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених, в тому числі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У такому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. За ч. 2 ст. 170 СК у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У такому разі орган опіки та піклування зобов`язаний у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Також суд зазначає, що за п. 8 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, служба у справах дітей негайно після отримання повідомлення про безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, фахівцем із соціальної роботи, представниками закладу охорони здоров`я проводить оцінку рівня безпеки дитини. У разі виявлення (підтвердження) за результатами оцінки рівня безпеки дитини фактів безпосередньої загрози її життю або здоров`ю та потреби у вжитті невідкладних заходів до забезпечення її безпеки дитина може бути невідкладно направлена до закладів охорони здоров`я для обстеження стану її здоров`я, надання необхідної медичної допомоги в стаціонарних умовах та документування фактів жорстокого поводження з нею або тимчасово влаштована відповідно до п. 31 цього Порядку. Після вжиття невідкладних заходів до забезпечення безпеки дитини служба у справах дітей в той же день подає районній, районній у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчому органу міської, районної у місті (в разі утворення) ради, сільській, селищній раді об`єднаної територіальної громади клопотання про невідкладене відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Після надходження клопотання уповноважена особа районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади протягом одного дня розглядає порушене питання та приймає відповідне рішення. У разі надходження та підтвердження інформації про загрозу життю або здоров`ю дитини, яка проживає на території села, селища, виконавчий орган відповідної сільської, селищної ради протягом одного календарного дня приймає рішення про невідкладне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, забезпечує її тимчасове влаштування та в день відібрання дитини письмово повідомляє про це службі у справах дітей. Про відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, орган опіки та піклування того ж дня письмово інформує органи прокуратури за місцем проживання дитини та у семиденний строк після прийняття рішення звертається до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав, про відібрання дитини в матері, батька без позбавлення батьківських прав. У разі прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків без позбавлення їх батьківських прав служба у справах дітей протягом тижня інформує центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді за місцем проживання сім`ї для надання соціальних послуг сім`ї. Результати проведеної центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді роботи враховуються службою у справах дітей під час підготовки висновку про доцільність поновлення або позбавлення батьків батьківських прав. Якщо протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини у батьків не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав. Крім цього суд звертає увагу на Лист Державного Департаменту з усиновлення та захисту прав дитини від 24 лютого 2010 року № 4.1/6-49/630 «Щодо застосування законодавства України (ст. 170 СК) при відібранні дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав», в якому зауважено, що за ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Необхідною умовою передачі дитини другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам є їхня згода на це, яка надається у письмовій формі. І тільки в разі відсутності у дитини будь-яких родичів або неможливості передачі дитини жодній з вказаних фізичних осіб дитина передається органу опіки та піклування, який зобов`язаний забезпечити її тимчасове влаштування, вирішити питання про встановлення опіки чи піклування над нею та вживати заходів щодо захисту її особистих та майнових прав. У виняткових випадках рішення про негайне відібрання дитини від батьків має право постановити орган опіки та піклування. Виняткові обставини при цьому можуть полягати у загостренні хвороби батьків, наявності у дитини тяжких тілесних ушкоджень, крайньому виснаженні дитини внаслідок недостатнього харчування чи виснажливої праці тощо. У вказаних випадках дитина потребує негайної медичної допомоги в умовах стаціонару. Таким чином, відібрання дитини за рішенням органу опіки та піклування є тимчасовим засобом захисту прав дитини. Тривалим засобом захисту прав дитини є рішення суду. Якщо суд відмовив у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав чи позову про відібрання дитини, рішення органу опіки та піклування про відібрання дитини має вважатися таким, що втратило чинність, а дитина має бути повернута тому, з ким вона проживала. Якщо ж протягом року після прийняття судом рішення про відібрання дитини не усунуті причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, служба у справах дітей за місцем походження дитини, позбавленої батьківського піклування, зобов`язана вжити заходів до позбавлення батьків їх батьківських прав. Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За ст. 3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» до основних засад державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, відноситься створення умов для реалізації права кожної дитини на виховання в сім`ї та виховання й утримання дітей за принципом родинності. Згідно із ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. При цьому за принципом № 6, закріпленим у «Декларації про права дитини» від 20 листопада 1959 року, вбачається, що малолітня дитина не повинна бути розлучена із своєю матір`ю, окрім випадків, коли є виключні обставини, що свідчать про необхідність розлучення з матір`ю. Згідно із ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на повагу до свого … сімейного життя… Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. На підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України», яке набуло статусу остаточного 18 березня 2009 року, було визнано порушення ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», а саме: було доведено відсутність необхідності у демократичному суспільстві на втручання у здійснення права на повагу до свого сімейного життя. Крім цього Верховний Суд у постанові від 3 травня 2018 року по справі № 214/1048/15-ц зазначив, що відповідно до практики ЄСПЛ, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). Також суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 171 СК дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. У Постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20 Верховний суд звертає увагу, що опитування та збір заяв дітей повинні, наскільки це можливо, проводити кваліфіковані фахівці. У частинах першій, другій статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, суд приймає до уваги думку дітей, наведену у психологічному висновку, проведеного кваліфікованим фахівцем КУ «Центр Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Одеської міської ради, відповідно до якої взаємини між [PERSON] , [PERSON] і матір`ю на даний час є теплими і люблячими; ставлення дітей до своєї матері невимушене, спокійне; діти відчувають себе в безпеці поряд зі своєю мамою та бажають повернутись додому, мають плани у них в спільному житті з матір`ю. [PERSON] , незважаючи на складні умови проживання, любить своїх дітей, які в свою чергу також прив`язані до матеріі відповідають їй любов`ю. Позивач та третя особа не спростували наведені у психологічному висновку факти, а підтвердили в судовому засіданні, що малолітні діти перебувають у Республіці Польща та психологічний висновок складено належним фахівцем - психологом КУ «Центр Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Одеської міської ради. Враховуючи викладене, суд зауважує, що належних та допустимих доказів небезпеки для здоров`я та морального виховання у разі залишення малолітніх дітей з відповідачкою, достатніх для задоволення позовної заяви, позивач не надав, тому у задоволенні позову про вібідрання малолітніх дітей необхідно відмовити. В обґрунтування вимог відібрання дітей від батька [PERSON] позивачем наведено лише факт батьківства, будь-яких доказів, що [PERSON] постійно проживав з дітьми, приймав участь у їх вихованні суду не надано, тому позов в цій частині також не підлягає задоволенню. Оскільки судом не прийнято рішення про відібрання дітей, тому підстав для задоволення вимог про стягнення аліментів також немає. Судові витрати віднести за рахунок держави відповідно до п.14 ст.3 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed