Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Семенюти Р.А., звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем по справі з 08 жовтня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 вересня 2018 року на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Від даного шлюбу мають одну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Поряд з тим зазначила, що відповідач з нею та з дитиною не спілкується, з 01 квітня 2014 року жодного разу до сина не приїжджав, не приймає участі у його вихованні та в розвитку. Також зазначила, що син [PERSON] з 10.04.2014 знаходиться на обліку в КНП Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико - санітарної допомоги №2». На протязі 2018-2021 років він хворів на респіраторні захворювання та з грудня 2018 року спостерігається неврологом. Крім того, позивач зазначила, що з 2014 року має посвідку на тимчасове проживання в країні Італія , яка на даний час нею продовжується, крім того має приватне нерухоме майно для проживання в м. Рим. В Італії також проживають і інші її та сина родичі. Як будь-яка мати, вона бажає, щоб дитина мала можливість їздити на відпочинок, відвідувати своїх рідних в Італії. Такі подорожі мають неабияке значення для духовного та фізичного розвитку сина. Оскільки син іноді хворіє на респіраторні захворювання, оздоровлення на морі, має важливе значення для покращення його здоров`я. Вона може забезпечити повноцінний відпочинок сину для покращення стану його здоров`я, підвищення рівня світогляду дитини, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Для цього на початку вересня 2022 року вона має можливість вивезти дитину на лікування та відпочинок за кордон на море, а саме до Греції. Відпочинок на морі саме за кордоном пов`язаний також з тим, що з 24 лютого 2022 року через агресію Росії та введенням на території України воєнного стану, в Україні зробити це не представляється за можливе. Сам же відповідач по справі - батько дитини [PERSON] безпричинно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, уникає зустрічей з нею та сином. Через таку безвідповідальність відповідача, в 2019, 2020 роках вона вимушена була звертатися до суду із позовами про надання їй дозволу на виїзд дитини за кордон і судом позовні вимоги були двічі задоволені. А тому, просила суд надати дозвіл малолітньому сину [PERSON] , [INFO] , на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, а саме до Республіки Італія, Грецької Республіки, Республіки Словенія, Словацької Республіки, Угорщини, Австрійської Республіки, Республіки Польща, Румунії, у супроводі матері - [PERSON] , [INFO] , або іншої уповноваженої нею особи: [PERSON] , [INFO] , чи [PERSON] , [INFO] , за нотаріально посвідченою довіреністю, - без згоди нотаріально посвідченого дозволу (заяви) та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , терміном з дня набрання рішенням законної сили до 01 жовтня 2023 року, а також стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 14 липня 2022 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву. Судовий розгляд справи призначено на 11 серпня 2022 року. Судові засідання у справі неодноразово відкладались у зв`язку із тим, що відповідач відсутній за місцем реєстрації, а тому, документи щодо позову, направлені судом за вказаною адресою, повертались до суду без вручення. 10.10.2022 представник позивачки - адвокат Семенюта Р.А. подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій посилаючись на те, що на території України проходять бойові дії по причині військового вторгнення російської федерації та відсутнє авіасполучення між Україною та іншими країнами Європи, тому щоб потрапити до вказаних в позовній заяві позивачем країн необхідно рухатися наземним транспортом через інші країни Європейського Союзу та Шенгенської угоди які не були зазначені позивачем у її позовній заяві; на те, що позивач вже втрете з інтервалом в рік звертається до суду з позовними заявами про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, всі рази під час розгляду справи батько жодного разу не з`являвся до суду чим значно затягував розгляд справи; а також на те, що відповідач продовжує уникати зустрічей з позивачем та своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , не цікавиться розвитком та життям дитини, просив надати дозвіл малолітньому [PERSON] , [INFO] , на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, а саме до Республіки Італія, Грецької республіки, Республіки Словенія, Словацької Республіки, Угорщини, Австрійської республіки, Республіки Польща, Румунії або будь-яких інших країн Європейського Союзу та Шенгенської угоди у супроводі матері - [PERSON] , [INFO] , або іншої уповноваженої нею особи: [PERSON] , [INFO] , чи [PERSON] , [INFO] , за нотаріально посвідченою довіреністю - без згоди, нотаріально посвідченого дозволу (заяви) та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , терміном з дня набрання рішенням законної сили до досягненням дитиною 16-ти річного віку, тобто до [INFO] , та стягнути з відповідача судовий збір. Як слідує з поштового повідомлення, наявного в матеріалах справи, відповідач повідомлення про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви та додані до такої документи, не отримав, таке повернулося на адресу суду з відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку з чим, з метою недопущення порушення прав та законних інтересів відповідача, такий про надходження позову та відкриття провадження у справі, повідомлявся через офіційний веб - сайт суду. На момент розгляду справи судом відповідачем відзиву на позов, будь-яких заяв, клопотань подано не було. За таких обставин, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення в межах заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. [PERSON] звернулася до суду із даним позовом 30 травня 2022 року. Провадження у справі було відкрито 14 липня 2022 року, перше судове засідання призначено на на 11 серпня 2022 року. З огляду на що подана 10 жовтня 2022 року представником позивача заява про збільшення позовних вимог, судом не приймається, так як подана з порушенням строку визначеного для такої дії законом. Як встановлено судом, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] , з 08 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2018 року було розірвано. Наведене підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , та копією рішення суду (цивільна справа №357/5610/18). Також встановлено, що від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що стверджено витягом з реєстру актів про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Демографічної служби м.Рим. Поряд з тим, встановлено, що позивачка разом із сином [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . Наведене підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання №№15.2-03/1984, 15.2-03/1985 від 26.05.2022, виданими Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області. Також встановлено, що позивачка має дозвіл на тимчасове проживання в країні Італія до 05.05.2022 року №І15299934 та приватне нерухоме майно для проживання, а саме квартиру, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується дозволом на проживання № І15299934, договором (сертифікатом) купівлі продажу нерухомого майна від 11.07.2019 року. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит від 25.03.2019, малолітній [PERSON] , з 10.04.2014 перебуває на обліку в КНП Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», протягом 2018-2019 років малолітній кілька разів хворів на респіраторні захворювання та з 7 грудня 2018 року спостерігається у невролога. Крім того встановлено, що позивачка з приводу надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон сина, неодноразово зверталася до суду з відповідними позовами. Наведене підтверджується копіями рішень Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2019 та 11.02.2021. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 572, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків За змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється за документами, в яких має бути зазначено державу прямування. Для дитини, яка перебуває у пункті пропуску через державний кордон у супроводі одного з батьків, одним із таких документів є нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на виїзд. Тому, визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування є обов`язковим. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач не надав до суду жодних доказів, які б спростовувати доводи позивача, а позивач в свою чергу довела належними та допустимими докази обставини в підтвердження позовних вимог. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд малолітньому [PERSON] , суд максимально враховує інтереси дитини, яка потребує оздоровлення, відпочинку та розвитку, керується принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, враховує, що [PERSON] на момент винесення рішення, виповнилося 9 років, позивач має фінансові можливість вивезти його за межі України для його оздоровлення, розвитку та відпочинку, відповідач безпричинно не надає згоди сину на виїзд за межі України, не спілкується з дитиною, та зловживає своїми правами батька всупереч інтересам дитини. Поряд з тим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки суму понесених нею судових витрат у виді судового збору. Виходячи з наведеного вище, на підставі ст.3 Конвенції про права дитини, ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», ст.ст. 150, 155 СК України,

Outcome: approved