Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

\~\~ \~ \~ \~ \~30.06.2022 року позивач звернувся до суду з позовом, яким, просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 51\~062,22 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 263\~810,40 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 27.03.2007 р. по 29.04.2021 р., коли його було звільнено з роботи за згодою сторін. На день звільнення існувала заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 51\~062,22 грн, яка всупереч нормам законодавства не була виплачена в день звільнення. Відтак, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку. Ухвалою від 04.07.2022 року позов залишено без руху. 14.07.2022 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, якою виконано вимоги ухвали від 24.05.2021 року про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою від 15.07.2022 року прийнято позовну заяву та відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін, призначено судове засідання на 09.09.2022 року, у зв`язку з першою неявкою представника відповідача відкладено на 21.10.2022 року. 13.10.2022 року представником відповідача подано відзив проти позову, яким позов визнано частково, сам факт заборгованості по заробітній платі перед позивачем не заперечує, однак зазначив, що ПрАТ Шахта «Надія» є державним підприємством, засновником якого є держава в особі Міністерства вугільної промисловості України.\~На даний час відповідач перебуває у стадії ліквідації і для виплати заборгованості перед працівниками необхідно внести відповідні зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», що в сукупності свідчить про відсутність вини відповідача у ситуації, пов`язаній з виникненням заборгованості.\~ Не погоджується відповідач і з обчисленням середньоденного заробітку [PERSON] , що в свою чергу потягло за собою неправильне обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що середньоденний заробіток [PERSON] складає 483,36 грн, а не 919,20 грн. як стверджує позивач. Відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 139\~691,04 грн. (289 днів х 483,36 грн.). Разом із цим, вважає, що повинна бути співмірність розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до розміру заборгованості перед позивачем по заробітній платі, оскільки таке синхронізується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц. Відповідач наголошує, що стягнення в користь колишнього працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 263\~810,40 грн. унеможливить виплату працівникам ПрАТ Шахта «Надія» заборгованості по заробітній платі та поточну її виплату. Розгляд справи 21.10.2022 року відкладено на 28.11.2022 року для забезпечення права позивача на подання відповіді на відзив. 28.11.2022 року розгляд справи не відбувся через відсутність мережі «Інтернет» та не можливості здійснити звукозапис судового засідання. У судове засідання 14.12.2022 року учасники не з`явилися. Представник позивача адвокат Паска А. подав клопотання про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Директор шахти «Надія» у відзиві на позов просив проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача. Розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу відповідно до вимог ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як вбачається із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , 29.04.2021 року [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КзПП України (а.с.6-11). Згідно довідки №15/471 від 25.05.2022 року, виданої ПрАТ Шахта «Надія», заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] становить 51\~062,22 грн. (а.с.12). Зазначене також не заперечується представником відповідача у відзиві на позов (а.с.32-35). Інформація про виплату цієї заборгованості на день розгляду справи відсутня. Ч.1,2 ст.94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України (в редакції, що діяла на день виникнення спірних правовідносин) встановлено, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 51\~062,22 грн.., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України (в редакції, що діяла на день виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України (в редакції, що діяла на день виникнення спірних правовідносин) при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17. Оскільки судом встановлено факт невиплати заробітньої плати позивачу на день звільнення, то до спірних правовідносин слід застосувати ст.117 КЗпП України в редакції, що діяла до 01.07.2022 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин. Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 ЗУ "Про оплату праці" за правилами, передбаченими "Порядком обчислення середньої заробітної плати", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) зі змінами та доповненнями. В матеріалах справи наявна довідка відповідача про середньоденну заробітну плату позивача в розмірі 483,36 грн, розрахунок якої відповідає Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ\~№ 100\~від 08.02.1995\~року (а.с.36) та з яким погодився позивач (а.с.56). Таким чином, суд погоджується із проведеним відповідачем розрахунком середнього заробітку позивача за час затримки в проведенні з ним розрахунку. Однак, при вирішенні питання щодо визначення розміру компенсації за затримку в проведенні розрахунку, суд виходить з того, що встановлений ст.117 КЗпП України (в редакції, що діяла на день виникнення спірних правовідносин) механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності при врахуванні справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з ч.1 ст.9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, зокрема, може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Оскільки, відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України (в редакції, що діяла на день виникнення спірних правовідносин), спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, то заходи цивільно-правової відповідальності спрямовуються не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України (в редакції, що діяла на день виникнення спірних правовідносин), позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, а відтак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При цьому, суд повинен виходити з таких критеріїв як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не залежить від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Суд звертає увагу, що розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку значно перевищує суму заборгованості по заробітній платі. Вказане пояснюється значним періодом затримки, тоді як немає жодного доказу, що для позивача існували перешкоди у зверненні до суду набагато раніше, особливо враховуючи той факт, що відповідач сам визнав наявність заборгованості, надавши позивачу відповідну довідку. Поведінка відповідача не свідчить, що він якимось чином перешкоджав позивачу у реалізації його права. Позивач принаймні не стверджує про існування таких перешкод і також не наводить жодних даних, що він з поважних причин не міг звернутись до суду раніше. Крм цього, відповідач перебуває на стадії ліквідації з припиненням діяльності з 30.06.2022 року на підставі наказу Міністерства енергетики України № 11 від 09.03.2021 року, а згідно довідки від 04.10.2022 № 10/794 загальний розмір заборгованості по заробітній платі становить 28\~229\~696,39 гривень. \~ \~ \~ \~За таких обставин стягнення середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку у розмірі, який перевищує розмір заборгованості є неспівмірним, а тому суд зменшує суму компенсаційних виплат позивачу до 40000 гривень за період з 30.04.2021 року по 24.06.2022 року, що відповідатиме обставинам справи, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 399,93 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією, виходячи з наступного розрахунку 40 000 (сума задоволених позовних вимог)*100/263 810,40 (сума заявлених позовних вимог)=15,16% (частина задоволених позовних вимог); 2638,10*15,16%/100%=399,93 грн.). З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, від сплати якого позивач звільнений відповідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви.

Outcome: partial