Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

12 вересня 2022 року позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що батьками позивача були: [PERSON] та [PERSON] . Також братом позивача був [PERSON] , матір`ю якого також була [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] помер [INFO] . Після смерті матері позивача спадкоємцем її майна став зокрема брат позивача, [PERSON] . Спадщина складалась з 1/3 частини 3-х кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так 1/3 частини такої спадщини успадкував позивач, а остання 1/3 частки спадщини залишились неоформленими. При цьому кв. [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.01.1996 р. Вказував, що після смерті свого брата, [PERSON] , позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, бо вважав, що він має право на 5/9 частин кв. [ADDRESS] мікрорайоні та був опікуном померлого, тому автоматично прийняв спадщину на належні за життя [PERSON] 4/9 частин такої квартири. Натомість, він отримав від нотаріуса відмову у вчиненні нотаріальних дій. Додавав, що він є учасником бойових дій, має відповідне захворювання через проходження служби, яке останнім часом ускладнилось. Враховуючи викладене, просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті брата, [PERSON] , який помер [INFO] , на 4/9 частини кв. [ADDRESS] (загальна площа 56,47 кв. м., житлова площа 38,4 кв. м.). Від представника відповідача, Симоненко О. В. , надійшов відзив, в якому остання вказувала, що спадщина позивачем не була прийнята, тому вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно є передчасними. Додавала, що позивачу слід обрати інший спосіб захисту порушених прав, передбачений ч. 3 ст. 1268 ЦК або ст. 1272 ЦК. Внаслідок переліченого вважала позовні вимоги таким, що не підлягають задоволенню. Відповідно до відповіді на відзив позивача [PERSON] вбачається, що останній, не погоджуючись із доводами представника відповідача та підтримуючи позовну заяву, вказував, що постановою нотаріуса від 3 серпня 2020 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Натомітсь, його право власності на спадкове майно підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] , свідоцтвом про право на спадщину за законом на 5/9 частки спірного житла, свідоцтвом про право на спадщину за законом на 1/3 частку на [PERSON] . Після смерті [PERSON] 2 травня 2009 року позивач не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, бо був зареєстрований та проживав із спадкодавцем в [ADDRESS] й тільки перед смертю, у зв`язку погіршенням стану здоров`я, його брат був поміщений в інтернат для психічно хворих, а тому вважав, що він вже має 5/9 частин спірної квартири та як опікун померлого успадкував також 4/9 частини, що належна за життя померлому брату [PERSON] , отже йому не було потрібно звертатись до нотаріуса. Позивач, [PERSON] , в суді надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, яку просив задовольнити. Представник позивача, адвокат Тімофєєва О. А., в судовому засіданні, підтримуючи доводи [PERSON] , вказувала, що квартира [ADDRESS] належала батькам позивача, ними була приватизована, в якій він з родиною увесь час мешкав. Посилаючись на доводи у позовній заяві [PERSON] , вважала, що строки для звернення до суду із таким позовом не спливли. Отже, просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] повністю. Представник відповідача, Симоненко О. В. , у судовому засіданні, підтримуючи заперечення, викладені у відзиві на позов, додавала, що оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, то в такому випадку його позовні вимоги не можуть бути задоволені. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, виходячи з наступного вмотивування. Судом встановлено, що належність на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 10 січня 1996 року кв. [ADDRESS] (загальна площа 56,47 кв. м., житлова площа 38,4 кв. м.) підтверджується копією такого свідоцтва, реєстрацією у БТІ такого права та технічним паспортом на вказане житло. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 30 січня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 194, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у віці 74 років. Також суд встановив, що на підставі свідоцтва про смерть, виданого 29 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 18, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 69 років. Встановлено, що за свідоцтвом про смерть, виданим 12 травня 2009 року виконкомом Новолатівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області, актовий запис № 34, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 50 років. Суд встановив, що на підставі свідоцтва про народження, виданого 12 липня 1965 року Інгулецьким районним бюро РАЦС м. Кривий Ріг, актовий запис № 50, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] . За свідоцтвом про шлюб, виданим 1 лютого 1967 року Інгулецьким районним бюро РАЦС м. Кривий Ріг, актовий запис № 45, вбачається, що [PERSON] одружився із [PERSON] , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 26 серпня 2020 року. У свою чергу згідно із свідоцтвом про народження, виданим 9 лютого 1967 року Інгулецьким районним бюро РАЦС м. Кривий Ріг, актовий запис № 469, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] . Судом також було встановлено, що 5 червня 2001 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 5 червня 2001 року [PERSON] було визнано недієздатним, а рішенням Жовтневої районної ради м. Кривого Рогу від 21 квітня 2004 року № 141/3 [PERSON] було визначено опікуном недієздатного [PERSON] , 1958 р. н. Суд встановив, що станом на момент смерті [INFO] [PERSON] у [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] був зареєстрований у такому житлі до 7 липня 2006 року, що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті ради від 27 травня 2021 року. Натомість, на підставі довідки від 25 червня 2018 року виконкому Новолатівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області вбачається, що [PERSON] був зареєстрований з 18 липня 2006 року по момент своєї смерті [INFO] у Стародобровільському психоневрологічному інтернаті. На підставі постанови від 3 серпня 2020 року державного нотаріусу Широківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] через пропуск строку, визначеного ст. 1270 ЦК, та відсутність реєстрації спадкоємця разом із спадкодавцем на момент смерті [PERSON] . Матеріали справи також містять посвідчення [PERSON] , як учасника бойових дій, видане 25 квітня 2000 року, а також медичні документи на позивача щодо проходження ним лікування від наслідків ЧМТ (контузія 1985 року), що підтверджується виписними епікризами від 29 грудня 2017 року, комп`ютерною томографією від 16 листопада 2017 року, висновком спеціаліста від 15 листопада 2017 року, протоколом засідання ЦВЛК від 30 січня 2018 року. При цьому належність на праві власності [PERSON] 5/9 часток кв. [ADDRESS] підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 3 січня 2005 року на підставі свідоцтв про право на спадщину від 18 грудня 2004 року, реєстри № 2-3373, 2-3380, а також підтверджується копією свідоцтв про право на спадщину від 18 грудня 2004 року, реєстри № 2-3373 та № 2-3380, відповідно до яких вбачається, що позивач успадкував після смерті своєї матері 1/9 частку спірного житла, а після смерті свого батька успадкував 4/9 частки кв. [ADDRESS] . При цьому зі свідоцтва про право на спадщину від 18 грудня 2004 року, реєстр № 2-3380, вбачається, що спадкодавцю [PERSON] 4/9 частки кв. [ADDRESS] належали на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 10 січня 1996 року (1/3 частка) та 1/9 частка, яку фактично спадкодавцем була прийнята після смерті [PERSON] . Суд також вказує, що [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] 1/9 частку кв. [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 3 січня 2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 грудня 2004 року, реєстри № 2-3376. Оглядом копій матеріалів спадкової справи, що відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звертався лише позивач, [PERSON] , [INFO] . Інших спадкоємців щодо майна померлого [PERSON] немає. Згідно із ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи. На підставі ст. 1261 ЦК в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1262 ЦК у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно із ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. На підставі ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 3 ст. 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У цьому сенсі суд вказує, що за ч. 5 ст. 29 ЦК місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Суд встановив, що хоча на момент смерті [INFO] [PERSON] був зареєстрований та проживав з 2006 року у Стародобровільському психоневрологічному інтернаті, однак відповідно до ч. 5 ст. 29 ЦК місцем проживання спадкодавця, як недієздатної особи, було місце проживання його опікуна, яким був [PERSON] , оскільки доказів того, що Стародобровільський психоневрологічний інтернат, де останній перебував на лікуванні, виконував функції опікуна [PERSON] , - матеріали справи не містять. При цьому відповідно ч. 1 ст. 72 ЦК опікун зобов`язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах, а за ч. 4 ст. 1269 ЦК заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Отже, враховуючи недієздатність [PERSON] , опікуном якого був [PERSON] , який є учасником бойових дій, маючи низку захворювань через перенесену ЧМТ, то на підставі ч. 5 ст. 29 ЦК вважається, що позивач мешкав разом із спадкодавцем, [PERSON] , на момент смерті останнього, незважаючи на різні адреси їх реєстрації. Таким чином відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК [PERSON] , як спадкоємець, який постійно проживав на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, [PERSON] , як опікун останнього, то позивач вважається таким, що прийняв спадщину, яка складається з 4/9 часток кв. [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 10 січня 1996 року та свідоцтва про право на спадщину від 18 грудня 2004 року, реєстри № 2-3376. Суд також вказує, що на підставі змісту п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі ж відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, враховуючи наявність постанови нотаріусу про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його брата, [PERSON] , то заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню судом шляхом визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 4/9 частки кв. [ADDRESS] , внаслідок чого суд відкидає доводи представника відповідача.

Outcome: approved