Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

18.03.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно останньої редакції якого, що викладена в заяві про уточнення позовних вимог від 06.10.2020 року (т.1 а.с. 100 - 106) просила суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] та ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТУРИСТ», суму 65\~345,95 гривень відшкодування матеріальної шкоди, 2 700 гривень суму сплаченої ФОП [PERSON] за проведення оцінки вартості матеріального збитку автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , 1\~000,00 грн. моральної шкоди та суму витрат на правову допомогу в розмірі 3\~000,00 грн.. Позовні вимоги обґрунтовані тим що, 23.07.2019 року о 09:44 годині, [PERSON] , керуючи транспортним засобом БАЗ А079.14, державний знак [NUMBER] , який працює в режимі маршрутного таксі №150, скоїв дорожньо-транспортну пригоду із автомобілем TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , внаслідок чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, вартість яких оцінюється на загальну суму 65\~344,60 грн. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2019 року по справі №522/13604/19 [PERSON] був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, за яке передбачена відповідальність згідно ст.. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП застрахована в ПрАТ СК «Галицька», що підтверджується полісом від 21.02.2019 рок № АО/0440947. [PERSON] було надіслано заяву про страхове відшкодування матеріальної шкоди автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , проте ПрАТ СК «Галицька» не здійснило відшкодування та не повідомило позивача про причини відмови в виплаті страхового відшкодування. 19 березня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі. 08 липня 2020 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . 08 липня 2020 року до суду надійшов відзив Відповідача [PERSON] . 06 жовтня 2020 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. 06 жовтня 2020 року надійшла відповідь на відзив. 22 жовтня 2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. 25 лютого 2021 року ухвалою суду до участі у справі в якості співвідповідача залучено ТОВ «ТУРИСТ». 12 листопада 2021 року до суду надійшла заява про залучення в якості третьої особи ПрАТ СК «Галицька». 15 листопада 2021 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи ПрАТ СК «Галицька». Сторони неодноразово подавали до суду письмові пояснення. Не погоджуючись із позовом, відповідач, [PERSON] , надав свій відзив, в якому зазначав, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП застрахована в ПрАТ СК «Галицька», що підтверджується полісом від 21.02.2019 рок № АО/0440947, зазначав, що водій [PERSON] на момент ДТП перебував в трудових відносинах із ТОВ «ТУРИСТ», і відповідно до тимчасового реєстраційного талону серії [NUMBER] транспортний засіб, під керуванням [PERSON] , знаходився у володінні ТОВ «ТУРИСТ», у зв`язку із чим належними відповідачами у справі є ТОВ «ТУРИСТ» та ПрАТ СК «Галицька». Непогоджуючись із позовом відповідач ТОВ «ТУРИСТ» надав до суду свій відзив, в якому зазначав, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП застрахована в ПрАТ СК «Галицька», що підтверджується полісом від 21.02.2019 рок № АО/0440947, у зв`язку із чим зазначений позов може бути пред`явлений тільки до ПрАТ СК «Галицька», тобто відшкодування шкоди, зазнаної позивачем внаслідок ДТП, має бути здійснено страховиком за полісом ОСЦПВ наземних транспортних засобів, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів реалізації нею визначеного чинним законодавством України порядку отримання від ПрАТ «СК «ГАЛИЦЬКА» страхового відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП), ТОВ «ТУРИСТ» не є володільцем транспортного засобу у розумінні частини 2 статті 1187 ЦК України, а [PERSON] не є найманим працівником ТОВ «ТУРИСТ», що виключає можливість притягнення товариства до цивільно-правової відповідальності, заявлена позивачем вимога суми моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною, заявлена позивачем вимога щодо солідарного стягнення з відповідачів суми витрат на правову допомогу є необґрунтованою та безпідставною. Третя особа до суду процесуальні документи не надавала. У судове засідання представники сторін не з`явилися, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, були повідомлені про дату та час розгляду справи належним чином, неодноразово подавали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні обставини. Винний у скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП [PERSON] встановлений постановою Приморського районного суду м. Одеси від 27.08.2019 року по справі №522/13604/19 (т. 1 а.с. 16). Відповідно до тимчасового реєстраційного талону серії ДХХ № 091247 транспортний засіб, під керуванням [PERSON] , знаходився у володінні ТОВ «ТУРИСТ» (т. 1 а.с. 90) на підставі договору оренди від 02.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трубачовою Г.І., укладеного між [PERSON] та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТУРИСТ» (т. 1 а.с. 94). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП застрахована в ПрАТ СК «Галицька», що підтверджується полісом від 21.02.2019 року № АО/0440947 (т. 1 а.с. 17). Позивач [PERSON] склала заяву про страхове відшкодування матеріальної шкоди автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] від 05.08.2019 року (т.1 а.с. 18 -19). Зазначена заява не містить відміток ПрАТ СК «Галицька» про її отримання, доказів надіслання заяви до ПрАТ СК «Галицька» позивачем не надано. Для оцінки нанесеного збитку автомобілю TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить позивачу, остання звернулася до ФОП [PERSON] для проведення оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого в результаті ДТП, та отримала звіт № 29/19 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого в результаті ДТП від 07.08.2019 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту складає 65\~345,95 грн., вартість матеріального збитку складає 47\~774,03 грн. (т. 1 а.с. 20 - 36). Розмір матеріального збитку, заподіяного транспортному засобу автомобілю TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить позивачу визначається на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом державного майна від 24.11.2003 року №142/52092 та становить 65\~345,95 грн.. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.1166 Цивільного кодексу України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану шкоду згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; (частина 1 статті 1188 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Пунктом 2.1 статті 2 Закону № 1961-IV визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Згідно із пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Судом встановлено, що також визнається позивачем у позові, та не опорюється сторонами, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП застрахована в ПрАТ СК «Галицька», що підтверджується полісом від 21.02.2019 року № АО/0440947 (т. 1 а.с. 17). Тим самим, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди може бути покладено виключно на ПрАТ СК «Галицька». За пунктом 35.1. статті 35 Закону № 1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Судом встановлено, що Позивач, [PERSON] , склала заяву про страхове відшкодування матеріальної шкоди автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] від 05.08.2019 року (т.1 а.с. 18 -19). Проте зазначена заява не містить відміток ПрАТ СК «Галицька» про її отримання, доказів надіслання заяви до ПрАТ СК «Галицька» позивачем також не надано. Крім того, позивачем не заявлено позовних вимог до ПрАТ СК «Галицька», останнє також не залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Фіскальний чек оплати поштового відправлення за номером 6505810032207 від 21.08.2019 року не мітить інформації про направлення заяви про страхове відшкодування. З фіскального чеку не слідує, що поштове відправлення за номером 6505810032207 містило безпосередньо заяву про страхове відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку, опису вкладення до поштового відправлення із відбитком штемпеля оператора поштового зв`язку АТ «УКРПОШТА» та зазначеним номером поштового відправлення, в якому було б вказано повний перелік документів, що містились у згаданому відправленні, позивачем надано не було. Тим самим, суд приходить до висновку, що фіскальний чек оплати поштового відправлення за номером 6505810032207 від 21.08.2019 року не містить інформації щодо обставин, на які посилається Позивач, саме щодо подання Позивачем заяви про страхове відшкодування у зв`язку з настанням страхового випадку до ПрАТ «СК «ГАЛИЦЬКА», а тому не може вважатись належнім та достатнім доказом зазначеного. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За частиною 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Тим самим, позивачем не доведено факту звернення до страхової компанії з метою отримання страхового відшкодування та отримання відмови в страховому відшкодуванні. Відповідно до Звіту №29/19 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого в результаті ДТП, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (т. 1 а.с. 20 - 36), вартість відновлювального ремонту об`єкту оцінки становить 65\~345,95 гривень (шістдесят п`ять тисяч триста сорок п`ять гривень 95 копійок). Згідно Акту виконаних робіт №0034/19 від 17 серпня 2019 року, складеному фізичною особою підприємцем [PERSON] (т. 1 а.с. 38), загальна вартість виконаних робіт з відновлювального ремонту із урахуванням матеріалів, складає 65\~344,00 гривень (шістдесят п`ять тисяч триста сорок чотири гривні 00 копійок). За Полісом ОСЦПВ наземних ТЗ серії АО 0440947 від 21.02.2019 року (т. 1 а.с. 17), страхова сума на одного потерпілого за заподіяну шкоду майну становить 100\~000,00 гривень (сто тисяч гривень 00 копійок). Тим самим, суд приходить до висновку, що страхова сума, вказана у Полісі ОСЦПВ наземних ТЗ серії АО 0440947 від 21.02.2019 року, повністю покриває вартість виконаних робіт з відновлювального ремонту із урахуванням матеріалів, проведеного Позивачем, у зв`язку із чим ПрАТ «СК «ГАЛИЦЬКА» (ідентифікаційний код юридичної особи: 22186790), як страховик за договором ОСЦПВ наземних ТЗ, є боржником перед особою, яка зазнала збитків внаслідок ДТП, як в межах деліктних відносин, що виникли між заподіювачем шкоди, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована, та потерпілою особою. Відповідно до правової позиції, наведеної Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 35 та 56-58 постанови у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 4 липня 2018 року, «35. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. 56. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. 57. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). 58. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди». Аналогічні правові позиції викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 8 серпня 2018 року у справі №519/741/15-ц (провадження №61-5308св18); від 15 серпня 2018 року у справі №713/2002/15 (провадження №61-18147св18); від 15 серпня 2018 року у справі №209/3145/15-ц (провадження №61-6914св18); від 21 серпня 2018 року у справі №227/3573/16-ц (провадження №61-15026св18); від 12 вересня 2018 року у справі №761/11731/16-ц (провадження №61-19697св18); від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц (провадження №61-28918св18); від 26 вересня 2018 року у справі №757/20129/16-ц (провадження N 61-19081св18); від 26 вересня 2018 року у справі №641/5333/16-ц (провадження №61-17507св18); від 24 жовтня 2018 року у справі №607/7205/16-ц (провадження №61-27959св18); від 24 жовтня 2018 року у справі №127/1702/17 (провадження №61-28999св18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 342/134/16-ц (провадження №61-13937св18); від 7 листопада 2018 року у справі № 761/33713/16-ц (провадження №61-28235св18); від 21 листопада 2018 року у справі №707/1761/16-ц (провадження №61-20954св18); від 5 грудня 2018 року у справі №136/2186/16-ц (провадження №61-31930св18); від 12 грудня 2018 року у справі №758/2356/17-ц (провадження №61-25984св18); від 27 березня 2019 року у справі №754/1108/15-ц (провадження №61-20780св18); від 26 червня 2019 року у справі №287/463/15-ц (провадження №61-15930св18); від 26 червня 2019 року у справі №712/7242/16-ц (провадження №61-19165св18). Також, Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №359/2309/17 визначив, що «системний аналіз п.32.7 ч.1 ст.32 закону №1961-IV, ст.22, абз.3 п.3 ч.1 ст.988, стст.1166, 1187, 1194 ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованій у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й уразі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі така майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку». Верховний суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі №523/3212/19 визначив, що «непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди». Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, підлягають застосуванню при здійсненні розгляду спірних правовідносин в межах цієї справи, оскільки стосуються застосування норм права, які безпосередню регулюють спірні правовідносини, що мають місце в межах розгляду цієї справи. При цьому, Великою Палатою Верховного Суду визначається спосіб належного трактування та застосування відповідних правових норм. Суд критично відноситься до посилань позивача на практику Верховного суду України, викладену в постановах від 20.01.2016 року у справі 6-2808цс15, від 21.09.2016 року у справі 6-933цс16, та від 26.10.2016 року у справі 756/12292/14ц, у зв`язку із тим, що Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 755/18006/15-ц від 4 липня 2018 року допустила відступ від зазначених позивачем позицій Верховного суду України. Також не можуть бути застосовані в цій справі висновки Верховного суду, викладені в постановах Верховного суду у справах 756/2632/17, 754/114/15ц, 587/1080/16-ц, 370/2787/18, 753/4696/16ц, 755/5374/18, 756/2632/17, у зв`язку із тим, що в них не сформовано правової позиції Верховного суду про застосування норми права. Крім того, у всіх зазначених справах здійснювалося стягнення суми збитку, спричиненого ДТП, що перевищувала страхове відшкодування, у зв`язку із чим зазначені висновки Верховного суду не можуть бути застосовані до цієї справи. Не заслуговує на увагу суду посилання позивача на правову позицію Великої палати Верховного суду, викладеної в постанові від 05.12.20218 року у справі 426/16825/16ц про покладення відповідальності на власника джерела підвищеної небезпеки за шкоду, спричинену ДТП. Зазначена правова позиціє не підлягає застосуванню при вирішенні цієї справи, у зв`язку із тим, що відносини у справах не є тотожними. Так у справі 426/16825/16ц вирішувалося питання стягнення суми відшкодування шкоди в порядку регресу страховиком. В цій же справі позивач, який є потерпілим в ДТП, просить суд стягнути відшкодування майнової шкоди, спричиненої ДТП, яка не є перевищенням суми страхового відшкодування, з власника та володільця джерела підвищеної небезпеки та безпосереднього заподіювача шкоди, цивільно-правова відповідальність якого є застрахованою. Суд також критично відноситься до посилання позивача про те, що в цій справі не може застосовуватися правова позиція, наведена Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 35 та 56-58 постанови у справі № 755/18006/15-ц, у зв`язку із тим, що в згаданій правовій позиції сформульовано правову позицію відносно застосування норми права, а саме вимог Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» саме в частині визначення особи, яка зобов`язана здійснювати первинне відшкодування шкоди, завданої ДТП. Щодо посилання позивача на постанову Верховного суду від 10.10.2018 року у справі 521/16/14-ц суд виходить з того, що зазначена постанова не містить висновків щодо застосування відповідних норм права, а фактичні обставини справи не є тотожними, зокрема у справі 521/16/14-ц позивачем стягувалася сума шкоди понад суму відшкодування, отриманого від страхової компанії. Із урахуванням того, що позивачем у цій справі не надано доказів належного звернення до страхової компанії та не заявлено позовних вимог про стягнення суми перевищення шкоди понад страхове відшкодування. Щодо посилань позивача на позбавлення ПрАТ «СК «ГАЛИЦЬКА» права укладати договори страхування ОСЦПВВНТЗ з 02.07.2019 року, що слідує з роздруківки результатів перевірки чинності полісу внутрішнього страхування на офіційному веб-сайті Моторного (транспортного) страхового бюро України, суд приходить до висновку, що зазначене не є підставою недійсності Полісу ОСЦПВ наземних ТЗ серії АО 0440947 від 21.02.2019 року. Доказів ліквідації або визнання банкрутом у передбаченому чинним законодавством України порядку страховика, ПрАТ «СК «ГАЛИЦЬКА», до суду не надано. Належного відповідача в зазначеному випадку не залучено. Відповідно до частини 36.7. статті 36 Закону № 1961-IV, рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд також критично відноситься до посилання відповідача ТОВ «ТУРИСТ» про те, що останній не може вважатися фактичним володільцем транспортного засобу, у зв`язку із тим, що власником транспортного засобу є відповідач [PERSON] , а фактичне управління зазначеним транспортним засобом здійснював відповідач, [PERSON] , за цивільно-правовою угодою. Суд критично відноситься до посилань позивача, [PERSON] , про те, що ТОВ «ТУРИСТ», як фактичний володілець джерела підвищеної небезпеки, та [PERSON] , як власник джерела підвищеної небезпеки, є належними відповідачами у справі. Також суд критично відноситься до посилань відповідача, [PERSON] , відносно того, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ТУРИСТ», у зв`язку із тим, що водій [PERSON] на момент ДТП перебував в трудових відносинах із ТОВ «ТУРИСТ», і відповідно до тимчасового реєстраційного талону серії [NUMBER] транспортний засіб, під керуванням [PERSON] , знаходився у володінні ТОВ «ТУРИСТ». Зазначені обставини не мають правового значення для справи, адже як було встановлено судом, цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «Галицька», що підтверджується полісом від 21.02.2019 року № АО/0440947 (т. 1 а.с. 17), у зв`язку із чим відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, може бути покладено виключно на ПрАТ СК «Галицька». При цьому, посилання відповідача, [PERSON] , не підтверджені належними та допустимими доказами, позаяк вони не мають правового значення для справи з підстав, викладених вище. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить із того, що зазначені позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За частиною 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Згідно пункту 9 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Згідно пункту 10 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. На осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром) покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За частиною 2 статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Згідно пункту 9 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Згідно пункту 10 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. На осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром) покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Суд приймає до уваги те, що 23.07.2019 року о 09:44 годині, [PERSON] , керуючи транспортним засобом БАЗ А079.14, державний знак [NUMBER] , який працює в режимі маршрутного таксі №150, скоїв дорожньо-транспортну пригоду із автомобілем TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , внаслідок чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження, вартість яких оцінюється на загальну суму 65\~344,60 грн. Вже 17 серпня 2019 року автомобіль TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] було відремонтовано, що підтверджується актом виконаних робіт №0034/19 від 17.04.2019 року, складеним фізичною особою підприємцем [PERSON] (т.1 а.с. 38). При цьому, Позивачем не було надано будь-яких належних доказів та обґрунтовано факту виникнення у Позивача душевних переживань внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу та імовірного унеможливлення його використання у підприємницькій діяльності, а також тяжкості змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Наведені позивачем докази не свідчить про те, що із пошкодженням належного позивачу транспортного засобу позивач зазнала моральних страждань. Щодо відшкодування витрат понесених сторонами у зв`язку розглядом справи, то слід зазначити про наступне. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, зазначені вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку із тим, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Оскільки суд вважає необґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, судовий збір не підлягає відшкодуванню з відповідачів на користь позивача. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати на правову допомогу та судовий збір покладаються на позивача.

Outcome: dismissed