Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

12.01.2022 р. позивач [PERSON] звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якій просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за вказаною адресою. Зазначив, що згідно з рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих за № 1070 від 17.09.1975 року йому надано земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку. Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 17 вересня 1976 року йому надано право на безстрокове користування земельною ділянкою в [ADDRESS] , площею 600 кв.м. На даній земельній ділянці він побудував житловий будинок, який 04 вересня 1981 року був зданий в експлуатацію. 14 вересня 1981 року позивач зареєстрував право власності на вказаний будинок в ММБТІ. На сьогодні він є єдиним власником даного житлового будинку. Вказав, що в його будинку наразі зареєстровано п`ятеро осіб, серед яких є відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Проте, вказані особи в будинку не проживають. [PERSON] не проживає з травня 2020 року та [PERSON] не проживає з 2010 року по сьогодні. Позивач зазначив, що дана обставина заважає йому в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком, також йому доводиться самостійно сплачувати рахунки по оплаті комунальних послуг. Наявність реєстрації відповідачів в будинку позбавляє його, як власника, належним чином володіти та розпоряджатися даним нерухомим майном та оформити субсидію. Посилаючись на те, що вирішити вказане питання в позасудовому порядку не можливо, він був вимушений звернутися в суд з вказаним позовом. Ухвалою суду від 21.01.2022 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Ухвала суду була невідкладно направлена сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач в позовній заяві просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, були вчасно та належним чином повідомлені про місце розгляду справи, про визначений строк для надання відзиву на позов, однак заяву про участь у судовому засіданні не подали, відзиву на позовну заяву не надіслали, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надали. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 с. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що згідно з рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 17.09.1975 р. № 1070 про відвід земельної ділянки для індивідуального будівництва житлового будинку громадянину [PERSON] , останньому відведена земельна ділянка площею 600 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку. Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, з числом кімнат від однієї до п`яти включно, від 17.09.1976 р., [PERSON] надана на праві безстрокового користування земельна ділянка в [ADDRESS] , загальною площею 600 кв.м. згідно з планом земельної ділянки. Згідно з Актом прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Корабельної райради народних депутатів м. Миколаєва № 320 від 04.09.1981 р., домоволодіння громадянина [PERSON] , розташоване по [ADDRESS] - прийнято в експлуатацію. Відповідно до Реєстраційного посвідчення Миколаївського бюро технічної інвентаризації від 14.09.1984 р. засвідчено, що ціле домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за гр. [PERSON] на праві особистої власності на підставі Договору будівництва, засвідченого 20.09.1976 р. р. № 358 та записано в реєстрову книгу за № 1096. Домоволодіння [ADDRESS] в цілому складається з одного жилого будинку. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 с. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з відомостями про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку № 23055-000536756-037-08 від 05.11.2021 р., за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до Актів про не проживання, складеним та підписаними сусідами будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , не проживає у вказаному будинку з травня 2020 року в донині. [PERSON] не проживає в будинку [ADDRESS] з 2010 року і дотепер. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутніми мешканцями, у будь якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цих осіб щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 1382-ІV від 11.12.2003 року реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, права користування житловим приміщенням. Згідно з п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки відповідачі [PERSON] і [PERSON] не проживають за місцем своєї реєстрації тривалий час, обов`язків щодо утримання житла не виконують, особистих речей відповідачів в житлі не має, суд вважає, що є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, в якому останні зареєстровані. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved