Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

16 грудня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Перещепинської міської ради, третя особа Товарна біржа «Новомосковська» про визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 02 лютого 2022 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 06 червня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , Перещепинської міської ради, третя особа Товарна біржа «Новомосковська» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якій змінила підстави позову. Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року закрите підготовче провадження у справі, призначений розгляд справи по суті. На обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що 06 березня 2001 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, у відповідності до якого [PERSON] продав, а вона, [PERSON] купила житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу укладений на Товарній біржі «Новомосковська за № 000034, зареєстрований Новомосковським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером № 75 від 06.03.2001 р. Позивач [PERSON] зазначила в заяві, що з 2001 року вона була добросовісним набувачем нерухомого майна. Проживала в будинку, користувалася ним, в той же час, у жовтня 2021 року нотаріусом було їй роз`яснено, що договір купівлі-продажу житлового будинку не посвідчено нотаріально, тому, укладений з порушенням вимог законодавства, тому, зазначений договір не є правовстановлюючим документом. Позивач [PERSON] стверджує, що з березня 2021 року вона добросовісно заволоділа нерухомим майном, продовжує відкрито та безперервно користуватися ним понад десять років, зазначене нерухоме майно утримує в належному стані, в зв`язку з чим, у відповідності до ч.1\~ст. 344 ЦК України\~вона набула права власності на спірне майно за набувальною давністю. У зв`язку з наведеним, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 344 ЦК України, [PERSON] просила суд: визнати за нею, [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, представник позивача звернувся з заявою, у якій просив суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце. дату і час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача Перещепинської міської ради в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 06 березня 2001 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір купівлі-продажу, у відповідності до якого [PERSON] продав, а вона, [PERSON] купила житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку літ. А, житловою площею 30,4 кв.м., з господарських будівель та споруд: літньої кухні літ. Б; сараїв літ. В.Г,Є, гаражу літ. Д, літнього душу літ. Ж, убиральні літ. З, споруджень - № 1-2. Встановлено, що Договір купівлі-продажу укладений на Товарній біржі «Новомосковська за № 000034, зареєстрований Новомосковським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером № 75 від 06.03.2001 р. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 19.04.2003 р. за [PERSON] зареєстроване право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку не було посвідчено нотаріально. Судом встановлено, що 30 квітня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 272, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження. Згідно до технічного паспорту, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , складається з: житлового будинку літ. А, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 52,3 кв.м., (площа по внутрішньому обміру 70,2 кв.м.), сіней, літ. а, ганку, господарських будівель та споруд: літньої кухні літ. Б; сараїв літ. В.Г,Є, погрібу літ. пг, гаражу літ. Д, літнього душу літ. Ж, убиральні літ. З, паркану - № 1, хвіртки - № 2. Згідно Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів» від 17\~березня 2016\~року №\~1037-VIII, селище Видвиженець Голубівської сільської ради Новомосковського району перейменоване на селище Миролюбівка. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003\~року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини виникли у 2001 році (рік укладення договору купівлі-продажу), на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР в 1963\~року (далі ЦК УРСР). У відповідності до ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). На підставі ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР визначалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На підставі ст. 42 ЦК УРСР, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Стаття 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, положення ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР щодо визнання угоди дійсною, можуть застосовуватися тільки щодо угод, які підлягали нотаріальному посвідченню та не потребували ще і державної реєстрації договору. Вказаною правовою нормою передбачено можливе визнання судом дійсним договору лише з приводу недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, тобто, договору, для якого законодавцем передбачена таке посвідчення. За цією правовою нормою не передбачено можливості визнання договору дійсним, для якого передбачено не лише нотаріальне посвідчення, а й державна реєстрація. Оскільки для укладення договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) обов`язкове не лише нотаріальне посвідчення, а й його державна реєстрація, правила ч.2 ст. 47 ЦК УРСР на такий договір не поширюються. Враховуючи наведене, договір купівлі-продажу, укладений між сторонами та зареєстрований на товарній біржі не створює юридичних наслідків. В той же час, зі змісту ч.2\~ст.16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, у відповідності до\~ст. 328 ЦК України, 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі\~ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила\~ст. 344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Ураховуючи, що\~Цивільний Кодекс України\~набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1.\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми\~ст. 344 ЦК України\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а відтак визнання за рішенням суду права власності на нерухоме майно (ч. 4\~ст. 344 ЦК України) може мати місце з 01 січня 2011 року. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17 висловила правову позицію з правовідносин за набувальною давністю. Так, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 Цивільного кодексу України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Таким чином, враховуючи відкритість та безперервність володіння [PERSON] спірним нерухомим майном, суд приходить до висновку, що позивачем доведена добросовісність заволодіння зазначеним майном, у зв`язку з чим вимоги є обґрунтованими. Крім того, суд враховує Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, згідно якого при визнанні права власності на нерухоме майно, збудованого до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог чинного законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, на яке не було отримано правовстановлюючі документи, за наявності відповідних доказів, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та MesropMovsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Згідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю вини відповідача, судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved