Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини та дружини. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 09 листопада 2019 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Протягом сімейного життя між подружжям часто виникали непорозуміння та сварки через різні погляди на життя, сімейні відносини не склалися. На даний час подружні відносини між сторонами припинено, разом вони не проживають, спільного господарства не ведуть, наміру зберегти сім`ю не мають, примирення між ними та збереження сім`ї , на думку позивача неможливі, тому позивачка прохає суд розірвати шлюб. Крім того , позивачка вказала, що вона утримує доньку самостійно та її доходу не вистачає для забезпечення їй належного рівня життя. Відповідач матеріально не допомагає, хоча працевлаштований та не має інших утриманців. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 5 000,00 грн , починаючи з моменту подачі позову та до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дружини в розмірі 2 000,00 грн з моменту подачі позову та до досягнення дитиною трьох річного віку , а також стягнути сплачені судові витрати . Представник позивача та позивач у судовому засіданні підтримали позов , просять задовольнити. Представник відповідача позов визнав частково , просив розірвати шлюб між сторонами та стягнути аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 2500,00 грн та на утримання дружини в розмірі 1000,00 грн, зазначивши , що така сума аліментів буде відповідати його майнового стану , потребам та інтересам дитини та зможе на даний час забезпечити рівень життя , достатній для фізичного , інтелектуального ,культурного і соціального розвитку дитини. Крім того пояснив, що відповідач [PERSON] не має змоги сплачувати аліменти на дитину в розмірі 5000,00 грн та 2000,00 грн на дружину щомісячно ,оскільки таке стягнення поставить його у вкрай скрутне матеріальне становище та позбавить засобів для власного існування. Також вказав, що розмір судових витрат ,які позивачка просить стягнути з відповідача, є значно завищеним та не є співмірним зі складністю справи і часом , витраченим адвокатським об`єднанням для надання правової допомоги позивачу. Суд, вислухавши пояснення представників сторін , дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 3 ч. 4, ст. 24 ч. 1 СК України, сім`я створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, зокрема, на підставі шлюбу, який ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки, примушування до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно вимог ст.110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України). Згідно з ч. 2\~ст. 115 СК України\~рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Як було встановлено у судовому засіданні, 09 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 939, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 09.11.2019 (а.с.8) Від вказаного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.04.2020. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14) Судом встановлено , що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність порозуміння між подружжям. На даний час подружні відносини між сторонами припинено, разом вони не проживають, спільного господарства не ведуть, наміру зберегти сім`ю не мають. На час розірвання шлюбу спору між сторонами щодо поділу спільно нажитого майна та визначення місця проживання дочки немає. Таким чином враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти позову, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу неможливі та суперечить інтересам обох з подружжя . Тому позов [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини. Матеріалами справи встановлено , що малолітня дитина [PERSON] зареєстрована разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка переселенця від 28.04.2022 (а. с. 17). Дитина перебуває на утриманні позивачки . Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дочки не надає. З довідки про доходи, виданої державною установою « Диканівська виправна колонія ( №12) » вбачається, що [PERSON] працевлаштований у державній установі , займає посаду заступника начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку та загальна сума його доходу за вересень 2022 року склала 15 833,17 грн (а. с.49). Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із частиною першою\~статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до\~статті 51 Конституції України\~та\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною першою\~статті 141 СК України\~мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно частини 3\~ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини першої\~статті 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями ч.2\~ст.182 СК України\~мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У силу положень\~статті 183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1\~ст.184 СК України). Згідно частин 1 та 2 статті 184 СК України\~\~суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень\~статті 182 СК України, так і положень статей\~183,\~184 СК України. Сімейний кодекс України\~передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження (частина третя\~статті 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. Позивач визначила способом стягнення аліментів - їх присудження у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 ,00 грн. на дитину. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно доположень\~статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік»\~у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2100,00 грн, з 1 липня 2201,00 грн, з 1 грудня 2272,00 грн; тобто розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим з 1 січня 2022 року\~1050,00 грн, з 1 липня\~1100,50 грн, з 1 грудня\~1136,00 грн. \~ \~ \~ \~ Визначаючи\~розмір аліментів,\~що підлягає\~стягненню з\~відповідача,\~суд вважає\~,\~що [PERSON] \~має задовільний\~стан здоров`я,\~працездатний та\~працевлаштований,\~інших утриманців\~не має\~та в\~змозі сплачувати\~аліменти на\~утримання дитини\~у розмірі\~3000,00\~грн \~щомісячно.Така сума аліментів , на думку суду, буде відповідати майновому стану відповідача , потребам та інтересам дитини та зможе на даний час забезпечити рівень життя , достатній для фізичного , інтелектуального , культурного і соціального розвитку дитини Щодо розміру аліментів на утримання дружини. Так, відповідно до ч.2, 4, 6\~ст.84 СК України\~дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка\~батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Тобто, право на отримання дружиною аліментів у порядку, передбаченому\~ст.84 СК України, не залежить від матеріального стану дружини та від стану здоров`я дитини. Згідно з ч.1, ч.5 і ч.6\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дружини. Таким чином, відповідно до вимог ст. 182 СК України, суд визначає розмір аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку в сумі 1500, 00 грн., в решті позовних вимог слід відмовити. Суд вважає, що визначений судом розмір аліментів на утримання дружини є достатнім, враховуючи, що з відповідача підлягають до стягнення аліменти на користь позивачки на утримання малолітньої дитини . Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо стягнення судового збору з відповідача , суд зазначає . Згідно із частиною 1\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 2\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що у разі задоволення позову судовий збір стягується з відповідача. Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Згідно ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджено квитанцією про сплату від 23.09.2022. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, у відповідності до положень ч.1\~ст.142 ЦПК України, ч. 3\~ст. 7 Закону України «Про судовий збір»,\~позивачу з\~державного бюджету\~підлягає поверненню\~50\~відсотків суми\~сплаченого при\~поданні позовної\~заяви судового збору, а решта 50 відсотків суми сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином,\~стягненню з\~відповідача на\~користь позивачки\~за \~позовну вимогу\~ про\~розірвання шлюбу\~ підлягає\~50\~відсотків суми\~сплаченого судового\~збору,\~а саме\~496,20\~грн,\~а решта\~50\~відсотків сплаченого\~судового збору\~у сумі\~496,20\~грн \~-\~поверненню з\~державного бюджету. Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1339 ,74 грн . Щодо вимог позивачки про стягнення сплачених судових витрат на правничу допомогу, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 , «Двойних проти України» від 12.10.2006, «Меріт проти України» від 30.03.2004 зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 3 наведеної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як встановлено судом, 05.09.2022 між позивачкою [PERSON] та Адвокатським об`єднанням « Справар» укладено договір №0509/22 ПД -03 , згідно якого, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику наступні види правової допомоги : надання правової інформації , консультацій і роз`яснень з правових питань, складення процесуальних документів , представництво інтересів у суді під час здійснення цивільного судочинства . (а. с.20). Також матеріали цивільної справи містять додаткову угоду №1 від 08.09.2022 до договору №0509/22 ПД -03 , згідно якої сторони дійшли взаємної згоди про те, що відповідно до умов Договору, Адвокатське об`єднання здійснює представництво інтересів клієнта та надає професійну правничу допомогу , пов`язану зі справою в суді та сторонами визначено обсяг та зміст правової допомоги , а також розмір гонорару за правову допомогу у справі складає 8 000,00 грн , яка складається з юридичної консультації клієнта щодо судового розгляду , правового аналізу документів наданих клієнтом , моніторингу судової практики з аналогічних питань, підгтовки правової документації ,вибору правової позиції , підготовка позовної заяви до суду . Відповідно до акту про надання юридичних послуг № 96 від 12.09.2022, з якого вбачається, що надані послуги представляють собою послуги з : юридичної консультації клієнта щодо судового розгляду , правового аналізу документів наданих клієнтом , моніторингу судової практики з аналогічних питань, підгтовки правової документації , вибору правової позиції , підготовки позовної заяви до суду . Вказані послуги надані адвокатським об`єднанням позивачці на суму 8000,00 грн. Відповідно до квитанції від 05.09.2022 , позивачка сплатила Адвокатському об`єднанню « Справар» розмір гонорару на суму 8 000, 00 грн. за правову допомогу . Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. 4\~\~ст. 137 ЦПК України\~та, врахувавши те, що позовні вимоги задоволено частково, а також характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 5 000,00 грн понесених нею витрат в суді на професійну правничу допомогу, в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial