Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

30 липня 2021 року позивачка [PERSON] звернулася з позовом до відповідачки [PERSON] , визначивши третіми особами без самостійний вимог [PERSON] та [PERSON] , із вимогою про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів (а. с. 2-7). В обґрунтування позову зазначено, що на початку 2015 року [PERSON] та [PERSON] вели перемовини про те, що остання або [PERSON] за відповідний гонорар перерахують громадянці України - [PERSON] , грошові кошти у розмірі 4 759 614 російських рублів та 1600 доларів США. Приблизно в першій половині березня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] підписаний [PERSON] та [PERSON] проект договору доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року, ознайомившись з умовами якого [PERSON] не погодився з ними та попросив [PERSON] зустрітися і обговорити всі умови наданого проекту договору. 10 березня 2015 року [PERSON] зустрівся з [PERSON] для обговорення умов проекту договору доручення № 03/15 від 02 березня 2015р. [PERSON] при зустрічі з [PERSON] пояснив, що не погоджується з розміром винагороди за виконання договору доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року, встановленого п. 2 зазначеного договору, та просив перераховувати грошові кошти громадянці України [PERSON] тільки за попереднім письмовим повідомленням, в якому [PERSON] зазначить суму та строк, в який необхідно виконати перерахування грошових коштів (п. 3 Договору). За результатами обговорення [PERSON] надав [PERSON] відповідну заяву від 10 березня 2015 року, в якій зазначив, що з наданим проектом договору він не згоден, повертає проект наданого договору доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року та надає підписаний ним проект договору доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року в новій редакції. Про отримання вищезазначеної заяви [PERSON] розписалась 10 березня 2015 pоку. Вказано, що в той же день [PERSON] та [PERSON] домовились, що отриманий нею проєкт договору доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року в новій редакції [PERSON] підпише у [PERSON] в Україні, а після надасть його [PERSON] 10 березня 2015 року у зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] домовились про всі умови договору, на виконання вищезазначеного договору [PERSON] було передано [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 759 614 російських рублів та 1600 доларів США, про що [PERSON] було складено відповідну розписку. Протягом 2015-2016 років [PERSON] перерахувала надані [PERSON] грошові кошти за розпискою від 10 березня 2015 року громадянці України [PERSON] 22 грудня 2020 pоку Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у цивільній справі № 183/4550/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог - [PERSON] , про визнання недійсним договору доручення № 03/15 від 12 березня 2015 року було ухвалено рішення, яким у позові було відмовлено в повному обсязі. При цьому, в даному рішенні Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області встановлено, що позивач договір, копія якого містить в матеріалах справи на арк. 6, не укладав та не підписував. Разом з цим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права як визнання правочину недійсним, не є належним способом захисту прав та інтересів, установлених законом, не може бути розцінений судом, як такий, що не був укладений, тобто такий, що не відбувся. Тому, позивачка вважає, що відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 1600 доларів США та 4 759 614 російських рублів, що загалом за курсом НБУ становить 1 824 349 гривень 88 копійок безпідставно, у зв`язку з чим прохає суд стягнути з неї вказані грошові кошти разом із судовими витратами по справі на свою користь. Ухвалою суду від 02 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 74). 11 серпня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 02 серпня 2021 року, позивачкою усунуто ( а. с. 76-78). Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 годину 20 хвилин 11 жовтня 2021 року (а. с. 81), копія якої направлена учасникам справи 01 вересня 2021 року за вихідним № 22417/21-вих/2/204/1957/21 (а. с. 82) та, яка отримана відповідачкою та третьою особою [PERSON] 05 листопада 2021 року, підтвердженням чого є рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 126-127). Ухвалою суду від 20 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 11 годину 15 червня 2022 року (а. с. 172). У судовому засіданні представник позивачки адвокат Алексєєв О.Є., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Додатково пояснив, що вказані грошові кошти належали на праві власності [PERSON] , однак він з позовом до [PERSON] про їх повернення не звертався, тому що він звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним. Вказав, що з якою саме метою [PERSON] перераховував вказані грошові кошти відповідачці, йому не відомо. При цьому, зазначив, що відповідачка не була стороною договору доручення, який укладався між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а була вказана, як особа, якій повинні бути перераховані вказані грошові кошти. Разом з цим, вказав на те, що рішення суду про визнання договору не укладеним немає, однак не дивлячись на це він вважає, що права позивачки порушені, оскільки [PERSON] в майбутньому має право витребувати з неї вказані грошові кошти за договором доручення. У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Іванов М.М., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував. В обґрунтування заперечень зазначив, що вказані грошові кошти є об`єктом інших правовідносин, що склалися між відповідачкою та [PERSON] , а тому [PERSON] , яка не була власником зазначених грошових коштів, відповідно є неналежним позивачем у справі, у зв`язку з чим у задоволенні позову прохав суд відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 213), про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 214), про причини неявки суд не повідомив. Судом встановлено, що 22 грудня 2020 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області по цивільній справі № 183/4550/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання недійсним договору доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року, ухвалено рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту (а. с. 51-55). Вказаним рішенням суду, з-поміж іншого, встановлено, що на початку 2015 року [PERSON] домовився з [PERSON] та [PERSON] , що вони за договором доручення за рахунок довірителя перерахують [PERSON] кошти в сумі 4759614 російських рублів та 1600 доларів США. 02 березня 2015 року [PERSON] передала на виконання домовленостей [PERSON] договір 03/15 з підписами повірених [PERSON] та [PERSON] 10 березня 2015 року [PERSON] , не погодившись з проектом договору доручення, наданим йому [PERSON] за № 03/15 від 02 березня 2015 року з підписами повірених - [PERSON] та [PERSON] , не підписавши його, повернув [PERSON] . Також 10 березня 2015 року [PERSON] передав [PERSON] свій проект договору доручення за № 03/15 від 02 березня 2015 року, а також передав їй кошти в сумі 4759614 російських рублів та 1600 доларів США, які [PERSON] з [PERSON] повинні були перерахувати [PERSON] на території України. Договір доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року, складений [PERSON] та з його підписом, як довірителя, [PERSON] з [PERSON] не був наданий [PERSON] з їхніми підписами, як повірених. Також судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] протягом 2015-2016 років було перераховано кошти у сумі 4759614 російських рублів та 1600 доларів США гр. [PERSON] на території України . Крім того, відповідно до висновку експертного дослідження за № 27/1.1/22 від 18.07.2018 року, складеного судовим експертом Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України Дробот О.А. за зверненням адвоката Маркіна О.О., «Підпис від імені «Маркіна А.А. » у графі «Доверитель» документу: «Договора поручения № 03/15 от 02 марта 2015 г.» - виконаний не [PERSON] , а іншою особою.» А тому судом було встановлено, що [PERSON] договір, копія якого міститься в матеріалах справи на арк. 6, не укладав, його не підписував. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2020 року у справі № 183/4550/18 набрало законної сили 22 січня 2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94526056). Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Таким чином, обставини встановлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2020 року у справі № 183/4550/18 не підлягають доведенню в цій справі. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст.\~13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст.\~77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст.\~81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на правову норму ст. 1212 ЦК України, бо вважає, що оскільки договір доручення № 03/15 від 02\~березня 2015\~року визнаний\~судом таким,\~що не\~вчинений,\~то відповідачка безпідставно набула вищевказані грошові кошти, а відтак повинна їх повернути позивачці. Проте суд не може погодитися із такими доводами позивачки з огляду на наступне. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст.\~1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї норми безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України. Кондикційні зобов`язання (лат. той, що стосується вимоги про повернення) зобов 'язання із безпідставного придбання або збереження майна. За змістом наведеної норми, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 у справі № 904/2444/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 22 березня 2021 року у справі № 760/18229/15-ц. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц . Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі №6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15. При цьому в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83\~ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83\~ЦК\~України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що грошові кошти, які перераховані позивачкою на рахунок відповідачки на підставі договору доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] й [PERSON] , у сумі 1600 доларів США та 4 759 614 російських рублів, належали на праві власності [PERSON] , при цьому, сам договір доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року у судовому порядку не укладеним, розірваним чи недійсним, не визнаний. З огляду на викладене, з урахуванням того, що грошові кошти, у сумі 1600\~доларів США\~та 4\~759\~614\~російських рублів, які перераховані [PERSON] на рахунок [PERSON] належали на праві власності [PERSON] , приймаючи до уваги те, що договір доручення № 03/15 від 02 березня 2015 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] й [PERSON] , у судовому порядку не укладеним, розірваним чи недійсним не визнаний, суд дійшов висновку про те, що права чи інтереси позивачки, які підлягають судовому захисту, в тому числі шляхом використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, не порушені, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed