Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

14.09.2020 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про зобов`язання видачі належним чином оформленої трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 18 грудня2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 11 січня 2021 року в вказаній справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне, а саме, що вона у травні 2018 року працевлаштувалася (без оформлення трудових відносин) на посаду бариста до «[INFO]» по [ADDRESS] до ФОП [PERSON] . При працевлаштуванні позивач надала копію паспорта. Як вказує позивач, з першого дня вона просила працевлаштувати її офіційно, однак відповідач весь час обіцяла, що працевлаштує, однак час йшов і позивача офіційно не працевлаштували. У вересні 2019 позивач завагітніла, про що повідомила відповідача. 28.11.2019 позивач захворіла на ОРВІ, повідомила про це відповідача однак остання відразу повідомила, що лікарняні платить їй не буде і що їй потрібно ходити на роботу. Жодних заяв на прийом на роботу позивач не подавала, а отже і на звільнення заяву не писала. [INFO] у позивачки народилася дитина, після чого виникла потреба в оформленні та отриманні державної допомоги при народженні дитини. Вона подала документ до УПСЗН. Після перевірки документі, було встановлено, що позивач була працевлаштована ФОП [PERSON] в період з серпня 2019 по лютий 2020, і їй проводилися щомісячні нарахування заробітної плати. Позивач звернулася до відповідача із заявою про отримання трудової книжки та довідки про доходи для подання до УПСЗН для оформлення соціальної допомоги на дитину, а також про виплату їй середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Заяві від неї була отримана відповідачем 17.07.2020. Крім того, позивач, вважає, що їй завдано моральної шкоди, у в`язку із несвоєчасним отриманням трудової книжки, через що вона не могла отримати соціальну допомогу, як мати, яка самостійно виховує дитину. Вказує на те, що було порушено їх звичне життя. Що з цієї причини вона не могла повноцінно насолоджуватися материнством. Приймаючи до уваги, що з вини відповідача позивач опинилася на межі виживання, своєю протиправною поведінкою відповідач залишила її без засобів існування, з вини відповідача позивачу було відмовлено в соціальній допомозі, тому з цієї причин позивач змушена була звернутися до суду. 04 червня 2021 року від позивача надійшла заява про залишення без розгляду позовних вимог в частині вимог про зобов`язання видачі належним чином оформленої трудової книжки, оскільки ці вимоги виконані. Ухвалою суду від 04 червня 2021 року залишено без розгляду вимоги позовної заяви [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про зобов`язання видачі належним чином оформленої трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки та відшкодування моральної шкоди в частині вимог про зобов`язання видачі належним чином оформленої трудової книжки (а.с.70). 29 липня 2021 року на адресу суду надійшла змінена та доповнена позовна заява [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Вовк Лариса Миколаївна до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки та відшкодування моральної шкоди (а.с.75-79). 27 вересня 2021 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Вовк Лариса Миколаївна до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки та відшкодування моральної шкоди (а.с.83-88). В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначає наступне, а саме, що вона у травні 2018 року працевлаштувалася (без оформлення трудових відносин) на посаду бариста до «[INFO]» по [ADDRESS] до ФОП [PERSON] . При працевлаштуванні позивач надала копію паспорта. Як вказує позивач, з першого дня вона просила працевлаштувати її офіційно, однак відповідач весь час обіцяла, що працевлаштує, однак час йшов і позивача офіційно не працевлаштували. У вересні 2019 позивач завагітніла, про що повідомила відповідача. 28.11.2019 позивач захворіла на ОРВІ, повідомила про це відповідача однак остання відразу повідомила, що лікарняні платить їй не буде і що їй потрібно ходити на роботу. Жодних заяв на прийом на роботу позивач не подавала, а отже і на звільнення заяву не писала. [INFO] у позивачки народилася дитина, після чого виникла потреба в оформленні та отриманні державної допомоги при народженні дитини. Вона подала документ до УПСЗН. Після перевірки документі, було встановлено, що позивач була працевлаштована ФОП [PERSON] в період з серпня 2019 по лютий 2020, і їй проводилися щомісячні нарахування заробітної плати. Ухвалою суду від 20 січня 2022 року у клопотанні відповідача [PERSON] про залишення без розгляду уточненої позовної заяви - відмовлено. Прийнято до розгляду уточнену позовну заяву від 27 вересня 2021 року подану [PERSON] (а.с.97). В уточненій позовній заяві вказано на те, що 4.0з6.21 [PERSON] закрила свою підприємницьку діяльність , та не є ФОП, тому відповідачем визначено [PERSON] . 10 лютого 2022 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на уточнену позовну заяву. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Просить суд врахувати пропущений тримісячний строк звернення позивача до суду з дня, коли найманий працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тобто з дня звільнення 29.02.2020), оскільки трудова книжка перебувала у позивача, а тому доводи щодо її затримки є безпідставними. Зазначає, що дані вимоги працівника не викликані порушенням законодавства про оплату праці та не є вимогами про стягнення належної йому заробітної плати щодо яких не встановлені обмеження звернення до суду із заявою про захист її трудових прав. Також звертає увагу, що також не виключаються грошові суми, що являють собою оплату періоду вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки до складу заробітної плати. Відповідач у відзиві, вказує на те, що позивачем не надано суду жодного доказу, що він несвоєчасно отримав трудову книжку а підставою такого несвоєчасного отримання стали саме умисні дії відповідача. Крім того, відповідач 04.04.2021 видав позивачу повторно трудову книжку (дублікат). З урахуванням недоведеності факту несвоєчасної видачі трудової книжки, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають (а.с.101-107). Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Німець Ю.С. 5.12.2022 правом на участь в судовому засіданні не скористались, остання подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, пред`явлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Раніше в судовому засіданні позов підтримали та посилались на обвставини , викладені в позові. Відповідач з січня 2022 в судові засідання не з`являлась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Договір з представником відповідача Вовк Л.М. розірвано 25.01.2022. Раніше відповідач в суді проти позову заперечувала, дійсно позивач працювала в ФОП, трудова книжка зберігалась у неї, за зверненням позивача їй було видано дублікат трудової книжки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ФОП [PERSON] з серпня 2019 року по лютий 2020 року (а.с.12). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка послалась на порушення свого права, щодо прийому її на роботу, оскільки такої заяви в неї ніхто не приймав, а отже і на звільнення вона не писала жодної заяви. [INFO] позивач народила дитину, після чого в неї виникла потреба в оформленні та отриманні державної допомоги при народженні дитини, що підтверджується обмінною картою № 3743 (а.с.11). Позивач подала документи в Управління соціального захисту населення, після чого їй було повідомлено про те, що вона була працевлаштована ФОП [PERSON] в період з серпня 2019 року по 2020 року, і їй проводилися щомісячні нарахування заробітної плати, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків (а.с.14). Трудову книжку позивач отримала у судовому засіданні 04.06.2021, що підтверджується її заявою про відмову від частини позовних вимог. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. А частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок стосовно структури заробітної плати. Зокрема зазначено, що вона складається з основної і додаткової заробітної плати, як винагороди за працю. Середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення не є заробітною платою, а тому до вимог про його стягнення застосовується позовна давність, передбачена частиною першою статті 233 КЗпП України. У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». До того ж, за правилами п. 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України. Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, - при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Частиною 5 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь вимушеного прогулу. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Позивач у позовній заяві вказує на несвоєчасне отримання трудової книжки, зазначає, що вона оформлена неналежним чином. Однак доказів звернення до відповідача з трудовою книжкою для внесення змін чи виправлень вона не надала. До того ж, відповідач 04.06.2021 року видав позивачу повторно трудову книжку (дублікат), при наявності оригіналу у позивача. Також на увагу суду заслуговує той факт, що відповідач неодноразово у судових засіданнях пропонувала позивачу звернутися до неї з трудовою книжкою для виправлення помилки, відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників». Крім того, ухвалою суду від 04 червня 2021 року залишено без розгляду вимоги позовної заяви [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про зобов`язання видачі належним чином оформленої трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки та відшкодування моральної шкоди в частині вимог про зобов`язання видачі належним чином оформленої трудової книжки (а.с.70). Таким чином, позивач не надала суду жодних доказів, що вона несвоєчасно отримала трудову книжку. Із наведених міркувань суд відхиляє доводи позивача про наявність підстав для оплати їй середнього заробітку за час затримки трудової книжки, оскільки в затримці видачі трудової книжки немає вини відповідача. Виходячи з викладеного, суд залишає без задоволення позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки. При вирішенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн. суд керується таким. Відповідно до частини першої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно з статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У межах розгляду даного спору судом не встановлено порушення роботодавцем прав позивача, що є підставою для відмови у позові у цій частині. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові - судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed