Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

1.Позиція позивача. У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з матеріалами позовної заяви до [PERSON] , третя особа: Заводський районний відділ у м. Кам`янське Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області «про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи втратившим право користування житловим приміщенням та зняттям з реєстрації проживання». Згідно до позовних вимог позивач просить: -усунути перешкоди у користуванні її - [PERSON] власністю, а сама: квартирою за адресою [ADDRESS] , з боку [PERSON] , шляхом зняття його з реєстраційного обліку у будинку за адресою [ADDRESS] ; -визнати [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; -стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісєєнком Д.О., зареєстрованого за реєстровим № 1009. Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком доньки позивача [PERSON] , який був зареєстрований у квартирі, але з січня 2020 року і по час зверненні із позовом до суду, не проживає у зазначеній квартирі належній позивачу, не має особистих речей у квартирі, не несе витрати з оплати комунальних послуг, не користується житлом. Самостійно, відповідач [PERSON] не знявся з реєстрації за адресою позивача, та враховуючи що він більш ніж рік, як колишній член родини відповідач не проживає у житлі належному позивачу, його реєстрація за належною позивачу квартирою, покладає на позивачку надмірний тягар по його утриманню, обмежує її у вільному розпорядженні майном. На підставі зазначеного, просить задовольнити вимоги вцілому, проти заочного рішення не заперечує. 2. Позиція відповідача. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені згідно до вимог ст.130 ЦПК України, як шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, так і через оголошення на сайті судова влада. В судові засідання не прибували, заяв та клопотань не подавали, причину неявки суду не повідомляли, також відзиву на позов, чи зустрічний позов відповідачами не подано. 3. Позиція третіх осіб, без самостійних вимог щодо предмету спору. Заводський районний відділ у м. Кам`янське Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, будучи належним чином сповіщений про дату, час та місце судового розгляду, подав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. 4. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 18 листопада 2021 року надійшла позовна заява до провадження суду. 20 липня 2022 року отримано відомості про зареєстроване місце проживання відповідачів. 21 липня 2022 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачем підтримано позовні вимоги та подано заяву про проведення заочного розгляду справи, за наявними доказами. 07 грудня 2022 року ухвалено про заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 5. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] , набула у право приватної власності квартиру [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісєєнком Д.О., зареєстрованого за реєстровим № 1009, що підтверджено копіє договору (а.с. 5), витягами про реєстрацію права власності за позивачем (а.с. 6,7). Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою квартира [ADDRESS] , з 17 березня 2014 року і по час розгляду справи, що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 01 грудня 2021 року за № 19/27696 (а.с. 13). Згідно до акту про не проживання, складеного ТОВ «Підкова-Фест» за № 21 від 18 жовтня 2021 року (а.с. 9), та за № 10 від 20 лютого 2020 року (а.с. 10), підтверджено що за наслідком комісійного обстеження житла - квартири [ADDRESS] , зафіксовано не проживання [PERSON] , з 11 січня 2020 року. 6. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла він може бути визнаний судом, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. 7. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Спір що виник між позивачем та відповідачем підлягає врегулюванню згідно до ЦК України, так як житло є приватною власністю позивача, а відповідач - є членом родини позивача, доказу розлучення відповідача із донькою позивача, до справи не долучено. Факт того, що на час звернення до суду із позовом та на час розгляду справи по суті, у зазначеному будинку зареєстровано відповідача, встановлено судом на підставі фактичних даних заявлених позивачем, і акту про не проживання, за наслідком комісійного обстеження квартири та підтвердження заявленого факту сусідами. Судом враховується, що квартира [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісєєнком Д.О., зареєстрованого за реєстровим № 1009, є приватною власністю позивача [PERSON] .. Як встановлено судом, та підтверджено належними та допустимими доказами відповідач [PERSON] , [INFO] , починаючи з 11 січня 2020 року за адресою реєстрації не проживає, докази того, що йому чинилися або чиняться перешкоди у проживання та користуванні в житлом, на час розгляду справи відсутні. Згідно до позиції позивача, відповідач за власним рішенням залишив належне їй житло, а саме квартиру [ADDRESS] , а тому наявні підстави для застосування приписів ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Щодо позиції позивача, що [PERSON] є колишнім членом родини, то зазначене твердження позивача [PERSON] ґрунтується на її заяві, але належним та допустимим доказом, рішенням суду щодо розірвання шлюбу тощо, не підтверджено, а тому судом застосовується норма ч. 2 ст. 405 ЦК України, з підстав доказів наявних у справі на час ухвалення судового рішення. Щодо усунення перешкод з боку відповідача [PERSON] у користуванні належної позивачу квартирою, то як зазначає сама позивачка, відповідач не користується і не проживає у квартирі в період з 11 січня 2020 року, а тому фактичних даних, які б ґрунтувалися на належних та допустимих доказах щодо наявності перешкод позивачу у користуванні квартири, позивачем не надано, а тому в цій частині позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог, судом враховується що, зняття з реєстрації місця проживання (перебування) здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) (пункт 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад". Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. А тому позовні вимоги, підлягають частковому задоволенню. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )» «Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)». 8. Судові витрати. Щодо стягнення судових витрат, то при зверненні із позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 гривень, а тому у відповідності до ч.1 ст.141ЦПК України, судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial