Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство «Комерційний Банк «Приватбанк», звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] , суму заборгованості за кредитним договором № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року у розмірі 41 061,63 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 травня 2022 року складає 1 201 052,68 грн., що є три відсотка від простроченої суми заборгованості та витрати по сплаті судового збору. Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідач уклав з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року, згідно якого йому було надано кредит у розмірі 233 858,70 доларів США на термін до 19.07.2036 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року, в рахунок погашення боргу [PERSON] перед ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1000 га ж/ [ADDRESS] , кадастровий № 3223110100:01:008:0079 зазначені в договорі іпотеки від 19 липня 2007 року. Оскільки з відповідача в рахунок погашення боргу було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року, тобто за період з 19.07.2007 року по 15.01.2010 року, то за період після винесення рішення Апеляційного суду Київської області з 18.03.2012 року по 16.05.2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 41 061,63 Доларів США, що є сумою 3-х відсотків річних від простроченою суми заборгованості. 07 липня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій просив слухати справу в його відсутність та наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у змісті позову та відповіді на відзив. Представник відповідача в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомив Відповідачем використано право подання відзиву на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі та просив застосувати строки позовної давності. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 18 травня 2007 року між ЗАТ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем укладено кредитний договір № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року, згідно якого йому було надано кредит у розмірі 233 858,70 доларів США на термін до 19.07.2036 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23.02.2012 року. у справі №2-48/11 рішення Обухівського районного суду міста Києва від 29 червня 2011 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково, а саме в рахунок погашення боргу [PERSON] перед ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1000 га ж/ [ADDRESS] , кадастровий № 3223110100:01:008:0079 зазначені в договорі іпотеки від 19 липня 2007 року. Згідно ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних в розмірі 41 061,63 дол. США за період з 18.03.2012 року. по 16.05.2022 року. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Представник відповідача у відзиві на позов просила застосувати позовну давність до вимог позивача. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Судом не встановлення факту виконання відповідачем зобов`язання. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У цій справі АТ КБ «ПриватБанк» пред`явило позов засобами поштового зв`язку 27.06.2022 року, 3 % річних просило стягнути за період з 18.03.2012 року. по 16.05.2022 року. З огляду на викладене, обґрунтованими є вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення 3 % річних за останні три роки, що передували подачі позову, тобто за період з 27.06.2019 року по 16.05.2022 року, виходячи з загального розміру заборгованості за наданим кредитом за період з 26.04.2016 року. по 16.05.2022 року в розмірі 112 819,93 доларів США, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 16.05.2022 року. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» кошти трьох відсотків річних від суми боргу за період з 27.06.2019 року по 16.05.2022 року в розмірі 9 773,61 доларів США. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 4 288, 17 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial