Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності. Свої уточнені позовні вимоги мотивує тим, що 20 грудня 2021 року в Прилуцькому міськрайонному суді ознайомилась з матеріалами цивільної справи №742/4431/21 за позовом [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку поділу сумісного майна подружжя, відповідачем у якій в тому числі є і її неповнолітній син [PERSON] . Зі змісту даної позовної заяви їй стало відомо, що [PERSON] не визнається та порушується її право спільної часткової власності у спірному житловому будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Зазначає, що з серпня 2004 року по липень 2011 року вона перебувала у фактичних та юридичних шлюбних відносинах з [PERSON] . Проживали разом у спірному житловому будинку, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, брали спільну участь у придбанні майна для спільного користування, у витратах на придбання та утримання житла, його ремонті. 23 лютого 2007 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, у якому перебували до [INFO] , і під час подружнього життя у них народився син [PERSON] . З серпня 2004 року по липень 2011 року, тобто протягом 84 місяців, вона разом із [PERSON] за рахунок сімейних коштів здійснювали виплату цільової безпроцентної позики в сумі 25\~000 грн., наданої роботодавцем [PERSON] НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» за договором позики від 14.03.2002, яка була надана для придбання житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , який був обтяжений боргом до 01.03.2017. У відповідності до умов вказаного договору позики, погашення її здійснювалось за рахунок спільного майна подружжя, а саме шляхом утримання 140 грн. щомісячно із заробітної плати [PERSON] протягом 15 років. Таким чином за період 84-х місяців спільного подружнього життя позивачки та [PERSON] , за рахунок спільного майна подружжя, було витрачено 11\~760 грн. (84 місяці х 140 грн.) на придбання спільного житла з розстрочкою погашення, а саме житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , загальна вартість якого становила 25\~000 грн. Отже, вклад позивачки та [PERSON] за рахунок спільного майна подружжя у придбанні спірного житлового будинку становить 11\~760 грн. з загальної його вартості 25\~000 грн., що становить частку 47/100, тому відповідно за законом у порядку ч.2 ст. 357 ЦК України та ч.2 ст. 61 СК України частка позивачки у спірному будинку становить 47/200. Факт перебування позивачки з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах та визнання права спільної сумісної власності на утримані із заробітної плати на погашення позики коштів, підтверджувалися самим [PERSON] , його особистими показами 05.07.2005 під час судового засідання Прилуцького міськрайонного суду, що підтверджується протоколом судового засідання від 05.07.2005, в якому зазначено, що після розлучення з першою дружиною, [PERSON] станом на 2005 рік проживав у спірному будинку з позивачкою та визнавав право спільної сумісної власності подружжя на утримані із його заробітної плати коштів на погашення позики. При цьому право першої дружини [PERSON] на частину будинку заперечувалось позикодавцем НГВУ «Чернігівнафтогаз», яке було проти заміни боржника у зобов`язанні. Оскільки [PERSON] не визнається її право власності на частину спірного будинку, а приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Ігнатовим Д.Є., яким заведено 30.03.2021 спадкову справу №30-2021 після смерті [PERSON] , відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на 13/25 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями, так як вона не є спадкоємицею, тому позивач звернулась до суду з позовом, оскільки право власності на належну їй частку у спірному житловому будинку можливо встановити лише у судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на 47/200 частин спірного житлового будинку, а також стягнення з відповідачів солідарно понесених позивачкою у даній справі судових витрат. Крім того, у зв`язку з поданою заявою про зменшення розміру позовних вимог від 02.02.2022 просила суд прийняти ухвалу про повернення позивачці зайво сплаченого в частині зменшених позовних вимог судового збору у сумі 1909,92 грн. (а.с.1-3, 183, 184, том №1). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24 грудня 2021 року дану справу передано на розгляд судді Фетісовій Н.В. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 грудня 2022 року позовну заяву було залишено без руху для усунення наявних у ній недоліків, які позивачем усунено у строк, встановлений судом (а.с.30, зворот, том №1). Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, яке відкладено до 31 серпня 2022 року. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета споруорган опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області (а.с.40, зворот, том №1) 31 серпня 2022 року ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, яке було відкладено до 08 грудня 2022 року (а.с.40, зворот, том №2). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Представник позивача адвокат Карпенко В.К. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові, відповіді на відзив та додаткових поясненнях по справі. Відповідачі [PERSON] , яка також є законним представником малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`вилися, проте її представник адвокат Бульба Р.В. заявлені позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та додаткових поясненнях. Згідно поданого\~до суду,\~відзиву на\~позовну заяву\~та додаткових\~пояснень відповідач\~ [PERSON] \~зазначає,\~що її\~померлий чоловік\~ [PERSON] \~за життя\~перебував у\~трьох зареєстрованих\~шлюбах:\~перший \~з [PERSON] \~з 22\~листопада 1997\~року по\~25\~серпня 2004\~року;\~другий \~з [PERSON] \~з 23\~лютого 2007 року по 29 липня 2011 року; третій із [PERSON] з 08 вересня 2012 року по день його смерті [INFO] . У першому шлюбі [PERSON] 01 жовтня 2002 року придбав з договором купівлі-продажу житлового будинку житловий будинок [ADDRESS] . Спірний будинок придбав, перебуваючи у першому шлюбі, за грошові кошти отримані ним у позику за договором позики від 14 березня 2002 року, укладеним ним із позикодавцем та одночасно працедавцем НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта». Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03.09.2007 в справі за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11.11.2005 по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, колегія суддів у своєму рішенні виклала висновок, що кошти у придбання вищевказаного спірного житлового будинку внесені [PERSON] , а тому даний будинок є його особистою приватною власністю. Отже, вступаючи в другий шлюб з позивачем [PERSON] [PERSON] вже мав, до укладення другого шлюбу, спірний житловий будинок на праві особистої приватної власності. Також, позивач не надала в підготовче засідання доказів, які б підтверджували, що в період перебування позивача у шлюбі з [PERSON] вартість спірного житлового будинку істотно збільшилась за рахунок спільних [PERSON] та позивача трудових чи грошових затрат або особистих затрат позивача. Крім того, договір позики від 14.03.2002 був укладений [PERSON] під час його перебування в першому шлюбі, тобто до шлюбу з позивачем, тому у позивача, як дружини, другого шлюбу, [PERSON] не виникли відносини позики з позикодавцем НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» з підстав даного договору позики, а тому у позивача був відсутній обов`язок сплачувати позику за даним договором позики. Тому, обставина сплати позивачем грошових коштів в погашення позики за договором позики від 14.03.2002 не змінює правового статусу спірного житлового будинку, який був набутий [PERSON] в першому шлюбі, тобто до шлюбу з позивачем. Між позивачем та відповідачами не існує правовідносин щодо спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання права власності саме в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя не підлягає задоволенню. Між позивачем та відповідачами не існує також правовідносин щодо спадкування, оскільки позивач не є спадкоємцем [PERSON] . Між позивачем та [PERSON] з моменту державної реєстрації шлюбу існували саме сімейні відносини, а тому у позивача могло виникнути тільки право спільної сумісної власності на майно з підстав встановлених СК України. Крім того, 31 серпня 2022 року [PERSON] подала до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.39, том №2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно поданого до суду, відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] зазначає, що його батьки [PERSON] та [PERSON] з червня 2004 року фактично припинили спільне подружнє життя та у серпні 2004 року офіційно розлучилися. Його батько [PERSON] на момент розлучення вже проживав спільно з позивачкою у спірному житловому будинку. Обставини щодо перебування позивачки та його батька у фактичних та юридичних шлюбних відносинах з серпня 2004 року по липень 2011 відповідають дійсності. Йому відомо, що після розлучення батьків розглядалась судова справа за позовом матері [PERSON] про поділ спірного житлового будинку по [ADDRESS] , придбання якого було оформлено під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. В остаточному судовому рішенні було встановлено, що зміна боржника за зобов`язаннями погашення позики можлива лише за згодою кредитора, а позикодавець - НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» відмовилось від зміни боржника. Також, судом встановлено, що спірний будинок придбаний на позичені гроші в сумі 25000 грн., які позичальник - [PERSON] зобов`язаний сплатити кредитору в строки зазначені в договорі, укладеному між ним і позикодавцем - НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» №64 ІН/VI від 14.03.2002. При цьому, його батько [PERSON] не заперечував, що кошти, які утримувались із його заробітної плати на погашення позики на придбання спірного житлового будинку були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А тому, [PERSON] частково визнає позовні вимоги, в частині можливості визнання судом права власності позивачки на частку спірного житлового будинку, відповідно до її вкладу у придбання спірного житлового будинку у порядку ч.2 ст. 357 ЦК України та ч.2 ст. 61 СК України, який полягав у погашенні позики отриманої на його придбання за рахунок майна спільної сумісної власності подружжя заробітної плати одного із подружжя, зважаючи на відсутність застережень позикодавця (том №1, а.с.173). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. ЇЇ представник адвокат Береза О.П. в судовому засіданнізаявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Згідно поданого клопотання від 20.07.2022 представник відповідача [PERSON] адвокат Береза О.П. зазначає, що зі змісту позовної заяви не зрозуміло, що саме хоче позивач, стверджуючи, що порушується та не визнається її право спільної часткової власності, якого юридично і фактично на сьогоднішній день не існує, та крім того, між яким подружжям йде поділ спільного майна подружжя, якщо позивач з власником садиби, перестало бути подружжям офіційно в 2011 році, а на сьогоднішній день такого спору і такої цивільної справи в суді не існує. Вважає, що відсутній предмет спору між сторонами та дана справа підлягає закриттю з зазначених вище обставин, на підставі ст. 255 ч.1 п.2 ЦПК України. Також вказує про те, що співвідповідач [PERSON] у своєму відзиві на дану позовну заяву вказав, що позивач проживала спільно з власником будинку [PERSON] з 2004 року. Тобто, позивач достовірно знала, що на той час йшла судова справа про визнання вказаного будинку спільною власністю подружжя та визнання 2/3 частини вказаної садиби за [PERSON] . Отже, позивач знала про порушене своє право, (якщо такий факт мав місце) ще з 2004 року або ж з 2007 року, але жодним чином не приймала дій для усунення ймовірного порушення або невизнання такого права, а тому пропустила строк позовної давності, що становить три роки, без поважних причин та не надала суду клопотання про поновлення такого строку та відповідних доказів. Крім того, просить вирішити питання стосовно судових витрат, оскільки витрати відповідача на професійну правничу допомогу орієнтовно складатимуть 19\~000 грн., які в разі позитивного рішення справи на користь його довірителя необхідно стягнути з позивача [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.238-240, том №1). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета споруорган опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області в судове засідання також не з`явився, згідно письмової заяви при винесенні рішення по справі покладаються на розсуд суду та просять врахувати виключно інтереси дітей (том №1, а.с.199). Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, показання свідків, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що з 22 листопада 1997 року по 25 серпня 2004 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від подружнього життя мають сина [PERSON] [INFO] (а.с.223-224, том №1). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії № [NUMBER] , 17 березня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.208,том №1). З 23 лютого 2007 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , 29 липня 2011 року рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.5,том №1). В шлюбі [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 травня 2007 року (а.с.7,том №1). 08 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 08 вересня 2012 року (а.с.99,том №1). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 березня 2021 року, [PERSON] помер (а.с.28,том №1). Дані обставини справи не оспорюються учасниками справи. 21 грудня 2021 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Ігнатова Д.Є. із заявою про оформлення свідоцтва про право власності на майно спільної сумісної власності в порядку спадкування за законом, з метою отримання свідоцтва про право власності на 13/25 житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] (а.с.10, том №1). Відповідно до копії відповіді приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Ігнатова Д.Є. від 23.12.2021 за №882/01-16, [PERSON] було відмовлено,оскільки відповідно до Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя: у разі смерті одного з подружжя нотаріус видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу ім`я того з подружжя, який помер. З наявної у спадковій справі інформації шлюб між нею та [PERSON] розірваний на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2011 року, справа №2-791/11, яке набрало законної сили 09 серпня 2011 року. На момент смерті [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Отже, враховуючи вищевикладене, [PERSON] не є спадкоємицею після смерті [PERSON] , та не може отримати свідоцтво про право власності на частину житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель та споруд, оскільки є колишньою дружиною померлого (а.с.12, том №1). Згідно копії довідки приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області від 11 жовтня 2021 року за №720/01-16 вбачається, що склад спадкоємців, після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] , наступний: дружина [PERSON] , 1989 року народження; син [PERSON] , 2014 року народження; дочка [PERSON] , 2017 року народження; син [PERSON] , 1998 року народження; мати [PERSON] , 1948 року народження;син [PERSON] , 2007 року народження. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає (а.с.9,том №1). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 січня 2022 року спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] та на даний час частково оформили спадкове майно автомобіль марки VolvoV70, 201 року випуску є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.179,том №1). Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] від 26 липня 1990 року, [PERSON] , [INFO] , з 27 липня 1995 року по 28 жовтня 2014 року працював у НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» (а.с.134-136, том №1). Відповідно до наказу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» №612 та договору позики №64 ІН/VІ від 14 березня 2002 року укладеного між [PERSON] та НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» [PERSON] отримав безпроцентну цільову позику в сумі 25000 грн., строком на 15 років, яку останній зобов`язувався використати на придбання житла. Позика повертається щомісячно шляхом утримання із заробітної плати [PERSON] , через один місяць після отримання позики, у розмірі 140 грн. (а.с.12, зворот,том №1). Відповідно до копії нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку від 01 жовтня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №6271, [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.18, зворот,том №1). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційна довідка №285063576 від 16.11.2021 [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.10.2002 (а.с.20-21, том №1). Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 19 грудня 2021 року, житловий будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 19 грудня 2021 року має: оціночну вартість об`єкта оцінки 636\~815,88 грн.; оціночну вартість поліпшень 589\~076,08 грн. (а.с.25, 26, том №1). Земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, площею 0,0603га, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 07 квітня 2003 року, серія ІІІ-ЧН №009980 (а.с.27, зворот,том №1). Відповідно до довідки НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» №007 від 18 січня 2022 року вбачається, що в період з серпня 2004 року по липень 2011 року із заробітної плати [PERSON] проводилося щомісячне утримання на погашення позики, наданої йому НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» на придбання житла. Заборгованість станом на 01 серпня 2011 року становила 9\~386 грн. На теперішній час заборгованість відсутня (а.с.67, том №1). Згідно копії технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , станом на 06 вересня2002 року, за вказаною адресою наявний: житловий будинок А-1 площею 74,7 кв.м. (1992 рік побудови), сіни а-1 площею 37,9 кв.м.(1992 рік побудови), критий ганок а?-1 площею 3,2 кв.м.(2001 рік побудови), Пг погріб площею 14,0 кв.м.(2001 рік побудови), крильце К площею 3,2 кв.м. (1992 рік побудови), сарай Б-1 (1990 рік побудови), навіс б-1 (2002 рік побудови) та вбиральняУ (2001 рік побудови) (а.с.95-97,том №1). Згідно копії технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , станом на 08.08.2016 року, за вказаною адресою наявний: житловий будинок А-1 площею 74,7 кв.м. (1992 рік побудови), прибудова а-1 площею 37,9 кв.м.(1992 рік побудови), тамбур а?-1 площею 16,9 кв.м.(2016 рік побудови), сарай Б-1 (1992 рік побудови) та гараж Б?-1 (2016 рік побудови) (а.с.22-24, том №1). Відповідно до копії листа КП «Прилуцьке МБТІ» №73 від 13 січня 2022 року повідомляє про відсутність даних щодо проведення капітального ремонту житлового будинку в період 2004-2011 роках, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.90,том №1). Відповідно до копії листа виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області №02-25/328 від 18 січня 2022 року вбачається, що відповідно до діючого законодавства, у період з 2004 по 2011 рік проведення робіт з капітального ремонту житлових будинків садибного (індивідуального) типу пов`язанихз відновленням або поліпшенням експлуатаційних показників будинку, без зміни будівельних габаритів об`єкта та втручання в несучі конструкції не потребувало оформлення дозвільних документів. Звернень від [PERSON] щодо отримання дозволу на проведення капітального ремонту житлового будинку [ADDRESS] до міської ради не надходило. Відповідно дозволи на проведення капітального ремонту житлового будинку не надавались. Інформація щодо введення в експлуатацію проведеного капітального ремонту [PERSON] в міській раді відсутня (а.с.100, том №1). Згідно копії декларації про готовність до експлуатації об`єктавід 25 серпня 2016 року, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 02 червня 2016 року, [PERSON] здійснив реконструкцію житлового будинку та будівництво гаража, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.142-145, том №1). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання, що познайомилась із позивачкою та [PERSON] влітку 2004 року, підтримувала з ними дружні відносини. Спочатку вони жили в цивільному шлюбі, вели спільний побут, спільне господарство. Постійно поліпшували будинок у якому проживали, проводили ремонти, поліпшували умови свого життя. Жили спільно як чоловік та дружина, через деякий час розписались узаконили свої стосунки. Також їй відомо про те, що батьки позивачки допомагали їм у цьому, зокрема надали кошти в сумі 7000 доларів США. Після розлучення він ці кошти не повернув. Відомо, що кошти на придбання будинку надало НГВУ, і вони з позивачкою виплачували кредит із його заробітної плати. Про рішення суду та спір з першою дружиною щодо даного будинку було відомо всім, в тому числі і позивачу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, що покійний [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбних відносинах, був особисто з ними знайомий, спілкувалися. Познайомилися влітку у 2004 році і з того часу періодично спілкувалися, зустрічалися, проводили спільно дозвілля. На час знайомства [PERSON] та [PERSON] проживали спільно в житловому будинку по [ADDRESS] , в якому періодично і зустрічалися. В період знайомства з 2004 року до 2011 чи 2012 року вони перебували у шлюбних відносинах, у них був спільний побут, утримували спільно майно. Будинок в якому вони проживали, був придбаний підприємством НГВУ «Чернігівнафтогаз», йому як працівнику надавались грошові кошти для придбання цього будинку і в подальшому йому відомо, що вони здійснювали виплату спільно, даної позики за рахунок заробітної плати [PERSON] , як працівника підприємства. Також підтвердив, що батьки [PERSON] , для поліпшення якості життя та побутових умов. Про судову справу [PERSON] було відомо, вона особисто була присутня на засіданнях. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання, що є знайомою [PERSON] , ще тоді [PERSON] , і [PERSON] , проживали по сусідству з 2004 року. Лотонови проживали разом, вели спільне господарство, у них були своя машина, свій будинок, жили як подружжя, потім з`явилась дитина. Проживали в будинку, кому він належав їй не відомо. Відповідно до рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 серпня 2007 року у справі за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 листопада 2005 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Колегія суддів касаційної інстанції Апеляційного суду Полтавської області в своєму рішенні виклала висновок, що спірний житловий будинок набутий [PERSON] в шлюбі з [PERSON] є його особистою приватною власністю, оскільки відповідно до змісту ч.2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету. Утримані із заробітної плати відповідача кошти не внесені до сімейного бюджету, отже вони не є об`єктом права спільної сумісної власності (а.с.224 зворот-228, том №1). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, Апеляційним судом Полтавської області від 21 серпня 2007 року встановлено, що спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , набутий [PERSON] в шлюбі з [PERSON] є його особистою приватною власністю, а тому даний факт доказуванню не підлягає. Щодо погашення боргу за договором позики за рахунок спільного майна подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «По оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «По оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 30 Закону України «По оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно типової форми №П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)», яка затверджена Наказом Держкомстату України від 05.12.2008 за №489, працедавцем спочатку нараховується заробітна плата за видами оплат, потім з нарахованої заробітної плати працедавцем здійснюються утримання, та окремо відображається працедавцем сума грошових коштів, що належить до видачі, як і передбачено статтею 30 Закону України «Про оплату праці». Отже, нарахована працедавцем заробітна плата та одержана працівником заробітна плата це різні поняття та відповідно різні об`єкти цивільних прав, в зв`язку з чим вони підлягають бухгалтерському обліку як різні об`єкти бухгалтерського обліку. Відповідно до ч.2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Нарахована працедавцем заробітна плата це загальна сума заробітної плати за всіма видами виплат працівнику, яка обліковується на балансі працедавця. Грошові кошти для нарахованої заробітної плати є майном працедавця, яке отримане ним внаслідок здійснення господарської діяльності. Складовими частинами нарахованої заробітної плати є відрахування (утримання) з заробітної плати (податки, збори і обов`язкові платежі з нарахованої зарплати, стягнення за виконавчими листами боргів і аліментів, аванс та позики працедавця, інше) та заробітна плата, що належить до виплати. Грошові кошти відрахувань (утримань) із заробітної плати після сплати їх особам на користь яких вони відраховані (утримані) є власністю цих осіб. Грошові кошти заробітної плати, що належить до виплати, після їх видачі готівкою працівнику або після їх перерахування працівнику на його розрахунковий рахунок, є одержаною працівником заробітною платою, яка є його власністю. Відповідно до ч.1,2 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на грошові кошти відрахувань (утримань) з заробітної плати переходить від працедавця до осіб на користь яких вони відраховані (утримані), або з моменту отримання ними цих коштів готівкою в касі підприємства, або з моменту передачі працедавцем грошових коштів банку для пересилання їх цим особам. Право власності у працівника за трудовим договором на одержану ним заробітну плату виникає, або з моменту отримання ним заробітної плати, що належить до виплати, готівкою в касі підприємства, або з моменту передачі працедавцем грошових коштів заробітної плати, що належить до виплати, банку для пересилання їх працівнику. Отже, у працівника виникає право власності не на грошові кошти нарахованої працедавцем заробітної плати, і не на відрахування (утримання) з заробітної плати, а лише на грошові кошти заробітної плати, що належить до виплати працедавцем працівнику, працедавцем, тобто одержана працівником заробітна плату. Як вбачається з матеріалів провадження та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] придбав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , під час перебуваючи в першому шлюбі в особисту приватну власність, та вступаючи в другий шлюб з [PERSON] вже мав спірний житловий будинок на праві особистої приватної власності. Посилання позивача та відповідача [PERSON] на протокол судового засідання Прилуцького міськрайонного суду від 05.07.2005, в якому зазначено, що після розлучення з першою дружиною, [PERSON] станом на 2005 рік проживав у спірному будинку з позивачкою та визнавав право спільної сумісної власності подружжя на утримані із його заробітної плати на погашення позики кошти, не приймаються судом, оскільки не відповідають дійсності. Так, в зазначеному протоколі [PERSON] зазначив тільки те, що: «після розлучення позивачка з сином не проживала в цьому будинку жодного дня, в даний час я проживаю в будинку з новою дружиною» (а.с.177, 178, зворот, том №1). Позивач в своїй позовній заяві вказує, що погашення боргу за договором позики здійснювалось за рахунок спільного майна подружжя, а саме, одержаної заробітної плати [PERSON] в період з серпня 2004 року по липень 2011 року, шляхом утримання 140 грн. щомісячно, яка відповідно до норм частини 2 статті 61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Таке твердження не відповідає вимогам закону та обставинам справи. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Так, спірний житловий будинок [PERSON] придбав у першому шлюбі, до шлюбу з позивачем, за грошові кошти отримані ним у позику за договором позики від 14 березня 2002 року укладеним між ним та позикодавцем та одночасно працедавцем НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта». Грошові кошти щомісячних відрахувань із заробітної плати [PERSON] на погашення боргу за договором позики були особистою власністю [PERSON] , якою він розпорядився на майбутнє ще до шлюбу з позивачем, внаслідок укладення ним договору позики. У [PERSON] не виникало право власності на грошові кошти утримань із заробітної плати, які відраховувались (утримувались) працедавцем та одночасно позикодавцем з нарахованої йому заробітної плати, з підстав пункту 7 договору позики, а відповідно у [PERSON] та позивача, як подружжя під час шлюбу, не могло виникнути право спільної сумісної власності на грошові кошти щомісячних відрахувань з нарахованої йому заробітної плати на погашення боргу за договором позики, оскільки працедавець та одночасно позикодавець за договором позики НГВУ «Чернігівнафтогаз» ВАТ «Укрнафта» не виплачував [PERSON] ці грошові кошти, а утримував їх з нарахованої заробітної плати [PERSON] в погашення його боргу за договором позики, а відповідно [PERSON] не одержував ці грошові кошти як заробітну плату. Доказом того, що [PERSON] сплачував борг за договором позики шляхом утримання працедавцем та одночасно позикодавцем із нарахованої йому заробітної плати є й довідка НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» №007 від 18 січня 2022 року, згідно якої вбачається, що в період з серпня 2004 року по липень 2011 року із заробітної плати [PERSON] проводилося щомісячне утримання на погашення позики, наданої йому НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» на придбання житла (а.с.67, том №1). У зв`язку з цим, колишнє подружжя [PERSON] та позивача не мало повноважень співвласників на грошові кошти щомісячних відрахувань із заробітної плати [PERSON] на погашення боргу за договором позики. Відповідно до\~ст.\~36\~СК України\~шлюб є\~підставою для\~виникнення прав\~та обов`язків\~подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцієюі законами України. Отже, у сторін подружжя з моменту реєстрації шлюбу не виникає ніяких прав або обов`язків за правочинами, які були укладені окремо кожним з них до вступу в шлюб. А тому, у позивача з моменту вступу в шлюб з [PERSON] , не виникало автоматично ніяких прав або обов`язків за укладеним до шлюбу [PERSON] договором позики. Відповідно до п.14 договору позики, умови договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін з обов`язковим складанням письмового документа. Жодна зі сторін не має права передавати свої права за договором третій стороні без письмової згоди другої сторони. Погоджені позикодавцем письмові документи, які б свідчили про виникнення прав або обов`язків у позивача за договором позики в матеріалах відсутні. Отже, грошові кошти на придбання спірного житлового будинку були внесені лише [PERSON] , відповідно спірний житловий будинок належав йому на праві особистої приватної власності, а тому твердження позивача про виникнення у неї права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок з підстав сплати боргу за договором позики з сум одержаної заробітної плати [PERSON] не підтверджується матеріалами справи, та відповідно є безпідставними. Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі №554/14662/15-ц, сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може бути за певних обставин враховуватися під час вирішення спору про поділ спільного майна подружжя чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права на майно, набуте до укладення шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 статті 80ЦПК Українипередбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції "роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Суд враховує, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що у позивачки, як колишньої дружини [PERSON] , виникло право спільного майна подружжя на 47/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в період спільного подружнього життя, а тому, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. Щодо заявлених [PERSON] та представником відповідача [PERSON] адвокатом Березою О.П. заяв/клопотань щодо застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. За змістом частини першої статті 261 ЦК Українипозовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи відсутність порушення прав та інтересів позивача та відмову у вказаних позовних вимогах з підстав їх необґрунтованості, позовна давність до спірних правовідносин не підлягає застосуванню. Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16, відповідно до якого позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Крім того, суд враховує, що відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. З матеріалів справи, вбачається, що 02 лютого 2022 року позивачем, у порядку ст.\~49\~ЦПК України приєднано до матеріалів справи заяву про зменшення розміру позовних вимог з проханням про повернення зайво сплаченого в частині зменшених позовних вимог судового збору в сумі 1909,92 грн. (а.с.183, зворот, том №1). Суд прийняв заяву про зменшення позовних вимог та продовжив розгляд справи з її урахуванням.Стосовно повернення позивачу зайво сплаченої суми судового збору, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2ст. 133 ЦПК Українирозмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. При поданні позовної заяви [PERSON] визначено ціну позову у розмірі 306\~319 грн. 55 коп. та відповідно до квитанції про сплату судового збору №0.0.2394517096.1 від 24 грудня 2021 року сплачено судовий збір в розмірі 3\~063 грн. 20 коп.Враховуючи, що відповідно до заяви від 02.02.2022 позивачем зменшено суму заявлених позовних вимог в частині використання наданих батьками позивачки коштів у сумі 7000 доларів США на поліпшення спірного житлового будинку,що еквівалентно на час подання позову 23 грудня 2021 року 190\~750 грн. (7000 доларів США х 27,25 офіційний курс гривні, щодо долару на час подання позову), а тому позивачу підлягає поверненню надміру сплачений судовий збір в розмірі 1\~907 грн. 50коп. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню. При цьому, суд враховує, що положеннями статті 59 Конституції Українизакріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом статті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини восьмою статті 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Березою О.П. надано лише ордер на надання правничої допомоги серії СВ №1026943 від 02 лютого 2022 року та зазначено в поданому ним клопотанні від 20 липня 2022 року (а.с.238-240, том №1), що при вирішенні по суті даної справи просить суд вирішити питання стосовно судових витрат, оскільки витрати відповідача на професійну правничу допомогу складатимуть орієнтовно 19\~000 грн., проте суду не надано документальних доказів витрат, які відповідач [PERSON] сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (договір, рахунки, тощо), відповідно у частині стягнення з позивача витрат на правничу допомогу слід відмовити. На підставі викладеного, керуючого ст.ст.2, 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 284, 352, 354-355, п.9, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

Outcome: dismissed