Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

24.12.2020 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово був уточнений (збільшені позовні вимоги прийняті судом до розгляду), до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , і просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором строкової позики у розмірі 3 302 262,40 грн., з яких: 2 629819,20 грн. - заборгованість за договором строкової позики та 672 443,20 грн. - неустойка; також позивач просить стягнути з відповідачів на його користь сплачений судовий збір у розмірі 10 510,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладений договір строкової позики, відповідно до якого [PERSON] надав відповідачам грошові кошти у сумі 130 000 доларів США зі строком повернення до 01.05.2020 року, на підтвердження чого складено відповідну розписку, підписану відповідачами. Вказаною розпискою також передбачається сплата неустойки в розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання з повернення грошових коштів. Відповідачі взяті на себе зобов`язання у визначені строки в повному обсязі не виконали, повернувши лише частину основної суми боргу у розмірі 36 000 доларів США, а саме: 03.03.2020 року зі сторони відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було повернуто частину грошових коштів позики у розмірі 36 000 доларів США, про що [PERSON] здійснено відповідний напис на розписці про отримання грошових коштів від відповідачів. 09.07.2020 року первісним кредитором [PERSON] передано боржникам претензію, зі строком виконання до 20.07.2020 року, яку ними було отримано, про що маються відповідні підписи. Однак ні мотивованих заперечень, ні грошових коштів у вказаний строк первісним кредитором одержано не було. В подальшому 07.09.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги №1, за яким [PERSON] відступив своє право вимоги [PERSON] , який, в свою чергу, став кредитором за борговою розпискою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 09.09.2020 року [PERSON] за усіма відомими адресами, засобами поштового зв`язку повідомлено боржників про відступлення права вимоги та необхідність погашення заборгованості в добровільному порядку у 10-денний строк. Вказане повідомлення боржниками також залишено без розгляду. На теперішній час грошові кошти відповідачами не повернуто, останні ухиляються від виконання зобов`язання. Відповідно до Заяви про збільшення позовних вимог від 09.04.2021 року заборгованість відповідачів перед позивачем за тілом позики складає 94 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.04.2021 року (офіційний курс валют станом на дату подання заяви про збільшення позовних вимог 09.04.2021 року складає 27,9768 за один долар США) складає 2 629 819,20 грн. Окрім того, внаслідок прострочення виконання зобов`язання, станом на 20.05.2021 року розмір неустойки за 12 місяців (травень 2020 року - травень 2021 року) складає 24 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату подання заяви про збільшення позовних вимог від 09.04.2021 року складає 672 443,20 грн. Отже, заборгованість відповідачів перед позивачем складає 3 302 262,40 грн. Одночасно представник позивача визнає, що за період розгляду справи відповідачами була повернута частина боргу в розмірі 2000 доларів США. Також представник позивача просила суд у відповідній заяві при ухваленні рішення застосувати практику Верхового Суду з приводу стягнення суми боргу саме в доларах США. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.12.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу - залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії даної ухвали. Представником позивача [PERSON] - [PERSON] 11.01.2021 року надано суду клопотання на виконання ухвали про залишення заяви без руху та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.01.2021 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. Призначено підготовче засідання. 10.02.2021 року до суду відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, в якому останній зазначив, що він не отримував від [PERSON] (який вважає себе первісним кредитором) та/або від [PERSON] (який вважає себе новим кредитором) ніяких коштів. Боргова розписка, копія якої надана суду в додатках до позовної заяви, написана не його рукою, в цьому документі не визначено конкретної грошової суми, яка, начебто, була йому особисто передана [PERSON] , тому наданий позивачем документ - розписку - не можна вважати належним і достатнім доказом передання [PERSON] конкретної суми грошових коштів. Отже позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки вони не ґрунтуються на законі, в тому числі позивачем в обґрунтування позовних вимог не зазначено норму закону, яка б встановила солідарні зобов`язання відповідачів у даному спорі, а сама розписка не містить застереження про солідарні зобов`язання боржників, тому відповідальність відповідачів у цій справі не може бути солідарною. При цьому [PERSON] зазначив, що він дійсно поставив підпис на розписці у якості майбутнього ймовірного поручителя за інших відповідачів, маючи намір у майбутньому узгодити з позикодавцем та позичальником умови цієї поруки у відповідності до вимог закону, чого фактично не відбулося, і домовленості між ними з відносин поруки не було досягнуто, отже договір поруки у формі розписки є нікчемним. Також [PERSON] зазначив, що ним на адресу реєстрації його місця проживання, яка зазначена в спірній розписці, не було отримано повідомлення про відступлення права вимоги, доказом чого є роздруківка з сайту Укрпошти за трекномером 6100257654377, де зазначено про невдалу спробу вручення. За іншою, зазначеною позивачем адресою, він не отримував повідомлення і не знає ким воно отримано. Тобто, про відступлення вимоги він дізнався лише з судової справи. Відтак, [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог до нього та стягнути судові витрати з позивача і витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою у розмірі 6 000,00 грн. В подальшому 02.09.2021 року подано представником відповідача [PERSON] - адвокатом Яблонською Н.Г. відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] , в якому представник відповідача заперечує проти солідарності позовних вимог та вважає, що розпискою не була визначена сума боргу, а оригінал такої розписки не надано в матеріали справи. 15.09.2021 року від представника позивача [PERSON] - адвоката ГринченкоТ.М. надійшла відповідь на відзив, в якій остання позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, надавши правовий аналіз змісту розписки, а також зобов`язалась надати оригінал розписки до матеріалів справи. Також представник позивача зазначила, що вважає дії відповідача [PERSON] недобросовісними і такими, що суперечать його попередній поведінці, оскільки [PERSON] було укладено договір позики та підписано власноруч боргову розписку, а також частково виконано боргове зобов`язання, проте наразі, після звернення позивача до суду, [PERSON] вказує, що договір позики був неукладеним, всупереч положенням ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Крім того представник позивача обґрунтовує солідарний обов`язок відповідачів з повернення боргу, посилаючись на спільний обов`язок відповідачів, зміст ст. 541 ЦК України та судову практику. Також посилається представник позивача і на положення закону і судову практику щодо правомірності та дотримання порядку заміни кредитора у зобов`язанні за договором позики в даному випадку. 27.09.2021 року представник відповідача [PERSON] - адвоката Яблонська Н.Г. подала заперечення на відповідь на відзив, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , наполягаючи на тому, що в даному випадку борг не є неподільним в розумінні ст. 183 ЦК України, отже солідарне стягнення не відповідає вимогам закону. Крім того, 12.10.2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Яблонської Н.Г. надійшли письмові пояснення з посиланням на судову практику. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.10.2021 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. 09.08.2022 року відповідачем [PERSON] подана заява про смерть [PERSON] , до якої долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , про що 09.07.2022 року вчинено актовий запис №1045 Новобаварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява, в якій остання просить суд прийняти відмову позивача [PERSON] від частини позовних вимог, а саме від вимог про стягнення заборгованості за договором строкової позики та неустойки з відповідача [PERSON] , який помер [INFO] , та закрити провадження по цивільній справі №639/8430/20 в частині вимог позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] , а в іншій частині позовних вимог [PERSON] - продовжити розгляд справи по суті за позовом [PERSON] до відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 31.08.2022 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - закрито. 29.11.2021 року представником позивача [PERSON] подана заява про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки, а 10.12.2021 року - клопотання про доручення до матеріалів справи копії розписки про отримання [PERSON] 2000 доларів США. Вказані заява та клопотання задоволені судом, докази приєднані до матеріалів справи. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гринченко Т.М. брала участь у судових засіданнях, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, однак в останні судові засідання не з`явилася, надала письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність та у відсутність позивача, а також просила застосувати судову практику Верховного Суду і стягнути солідарно з відповідачів суму боргу саме у доларах США. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, щодо обставин справи конкретних пояснень не надав, неодноразово просив відкласти розгляд справи для мирного врегулювання спору, однак підтвердив, що таке врегулювання не відбулось. Відзив на позов від нього не надходив. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Яблонська Н.Г. брала участь в підготовчих засіданнях, надала всі можливі передбачені ЦПК України заяви по суті справи і письмові пояснення з приводу позовних вимог. В подальшому 02.08.2022 року, 30.08.2022 року, 04.10.2022 року, 09.11.2022 року, 05.12.2022 року адвокат Яблонська Н.Г. подавала письмові заяви аналогічного змісту про відкладення розгляду справи. В заявах адвокат зазначила, що вона виїхала з міста Харкова (є внутрішньо переміщеною особою) у зв`язку з небезпекою для життя і здоров`я, оскільки місто Харків з 24.02.2022 року перебуває в районі проведення бойових дій, матеріали справи знаходяться в місті Харкові в закритому приміщенні (в офіційному кабінеті адвоката, до якого вона не має доступу з незалежних від неї причин), вказує, що [PERSON] також виїхав з міста Харкова, і вважає, що зазначені обставини свідчать про неможливість забезпечити участь і належне представництво інтересів відповідача у судовому засіданні. При цьому адвокат не вказала адреси свого теперішнього місцезнаходження, а також місцезнаходження відповідача [PERSON] . Крім того не зверталась до суду адвокат і з клопотанням про проведення відеоконференції. Про дату останнього судового засідання представник відповідача повідомлена смс-повідомленням на вказаний нею номер мобільного телефону, також факт обізнаності представника відповідача про дати і час судових засідань вбачається зі змісту поданих нею заяв про відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] повідомлений про день і час розгляду справи судовою повісткою, зворотне поштове повідомлення повернулось у зв`язку з відсутністю адресата, що вважається врученням повістки відповідно до положень ст. 128 ЦПК України. Розглядаючи останнє клопотання представника відповідача адвоката Яблонська Н.Г. про відкладення розгляду справи, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно зі статтею 64 Конституції України не підлягає обмеженню право на судовий захист. У частинах 1, 2 ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» зазначено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Якщо суд не припинив здійснювати судочинство, учасники судових процесів мають можливість подати заяву про відкладення розгляду справ у зв`язку з воєнними діями та/або про розгляд справ у режимі відеоконференції за допомогою будь-яких технічних засобів, зокрема власних. Разом з тим, представник відповідача адвокат Яблонська Н.Г. та відповідач [PERSON] своїм правом на подання клопотання, відповідно до ст. 212 ЦПК України щодо розгляду даної справи у режимі відеоконференції за допомогою будь-яких технічних засобів, зокрема власних, не скористались. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Отже, враховуючи наведене, термін перебування справи в провадженні суду, неодноразові відкладення судових засідань за клопотаннями представника відповідача адвоката Яблонської Н.Г., категорію справи, а також поданий учасниками справи вичерпний перелік заяв по суті справи, суд дійшов висновку про відсутність передбачених статтею 223 ЦПК України підстав для відкладення судового засідання 05 грудня 2022 року. Отже відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України судом проведено розгляд справи 05 грудня 2022 року без участі представника відповідача адвоката Яблонської Н.Г. та відповідача [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши заяви по суті справи та письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. 01.02.2020 року складена письмова розписка, підписана [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що вони отримали в борг суму в розмірі 130 000 доларів США у [PERSON] і зобов`язались повністю повернути вказану суму у строк до 01 травня 2020 року, у разі неповернення - зобов`язались виплачувати неустойку в розмірі 2000 доларів США щомісячно. Також вказана розписка містить допис від 03.03.2020 року, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] частину грошових коштів у розмірі 36000 доларів США (т.1 а.с. 12, 13, 249). 09.07.2020 року [PERSON] вручено під особисті підписи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] претензію, в якій позикодавець просить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повернути на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 94000 доларів США та 4000 доларів США штрафних санкцій, спосіб повернення грошових коштів просить узгодити в телефонному режимі або при особистій зустрічі у строк до 20.07.2020 року. В тексті претензії також вказано, що 03.03.2020 року позичальниками виплачено частину отриманих грошових коштів в сумі 36000 доларів США та 19.06.2020 року позичальниками виплачено частину штрафних санкцій за один місяць в сумі 2000 доларів США. Станом на 08.07.2020 заборгованість позичальників перед позикодавцем за тілом позики складає 94000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 08.07.2020 року складає 2531504 грн. та 4000 доларів США штрафних санкцій. У зв`язку з цим, посилаючись на норми законодавства та правові висновки судових органів, позикодавець просить виконати умови договору строкової позики та повернути грошові кошти, зазначивши, що в разі невиконання умов договору єдиним способом захисту прав позикодавця залишиться звернення до суду (т.1 а.с. 14-16). 07.09.2020 року між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги №1, за яким первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і стає кредитором за Борговою розпискою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 01.02.2020 року, які одержали у первісного кредитора та зобов`язались сплатити борг перед первісним кредитором в розмірі 130000 доларів США у строк до 1 травня 2020 року, а також сплачувати неустойку у разі несвоєчасного виконання грошового зобов`язання. Відповідно до п.1.2. договору за цим договором новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від боржників належного виконання зобов`язань за вказаною борговою розпискою. Новий кредитор також одержує право на стягнення неустойки,яка передбачена борговою розпискою та складає 2000 доларів США за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання. Станом на день укладення цього Договору боржниками повернуто первісному кредитору грошові кошти у розмірі 36000 доларів США. Сукупний розмір заборгованості на день укладення договору становить 94000 доларів США основного боргу та неустойка у розмірі 10 000 доларів США (враховуючи 5 місяців неустойки). Згідно з п.1.3 договору право вимоги Первісного кредитора до боржників в розмірі 130000 доларів США підтверджується борговою розпискою від 01.02.2020 року, яка є невід`ємною частиною цього договору і передається первісним кредитором новому кредитору в момент підписання сторонами цього договору. Разом з розпискою передається оригінал претензії з боку первісного кредитора боржникам від 09.07.2020 року. Відповідно до п.2.2. договору обов`язок направлення повідомлення боржнику покладається на нового кредитора. Пунктом 4.1. договору закріплено, що сума відступленого права вимоги на день укладення договору становить 94000 доларів США та неустойку у розмірі 10000 доларів США. Між тим, відповідно до п.5.2. договору відступлення права вимоги згідно з цим договором не тягне за собою ніяких змін умов боргової розписки від 01.02.2020 року (т.1 а.с. 17-18). 09.09.2020 року від імені [PERSON] адвокат Мироненко С.С. засобами поштового зв`язку повідомив [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору відступлення права вимоги №1 від 01.09.2020 року та про необхідність погашення заборгованості за борговою розпискою від 01.02.2020 року і вимагає сплатити кошти (погасити борг) готівкою в розмірі 94 000 доларів США та неустойки у розмірі 10000 доларів США протягом 7 днів з дня отримання цього повідомлення-вимоги (т.1 а.с.19-27). Відповідачами вказана сума боргу і неустойка позивачу не сплачені, що фактично визнано відповідачем [PERSON] в судовому засіданні та представником відповідача [PERSON] в заявах по суті справи. В подальшому, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 09.04.2021 року заборгованість відповідачів перед позивачем за тілом позики складає 94 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09.04.2021 року (офіційний курс валют станом на дату подання заяви про збільшення позовних вимог 09.04.2021 року складає 27,9768 за один долар США) і дорівнює 2 629 819,20 грн. Окрім того, внаслідок прострочення виконання зобов`язання, станом на 20.05.2021 року розмір неустойки за 12 місяців (травень 2020 року - травень 2021 року) складає 24 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату подання заяви про збільшення позовних вимог від 09.04.2021 року дорівнює 672 443,20 грн. Однак 29.11.2021 року під час розгляду справи [PERSON] від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримана частина суми боргу у розмірі 2 000 доларів США, що підтверджується відповідною копією розписки (т.1 а.с. 255). Зазначений факт відповідачами не заперечувався. В подальшому [INFO] [PERSON] помер, про що зроблено відповідний актовий запис №1045 і вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 09.07.2022 року (т.1 а.с. 51). Позивач скористався своїм правом на відмову від позовних вимог до [PERSON] , провадження у цій частині позовних вимог закрито. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. В свою чергу, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Постановою від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України. Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин. Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами. Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Нормою ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Поняття неустойки визначено ст. 549 ЦК України. Так , неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 550 ЦК України передбачені підстави виникнення права на неустойку, а саме: Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу). Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В даному випадку сторонами в договорі позики, оформленому розпискою від 01.02.2020 року, передбачена неустойка у твердій грошовій сумі за кожен місяць прострочення виконання зобов`язання, що не суперечить чинному законодавству. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 09.07.2020 року позивач [PERSON] за договором відступлення прав вимоги набув права вимагати у відповідачів суму боргу та неустойку у зобов`язанні, що виникло за договором позики, оформленим борговою розпискою від 01.02.2020 року. Зазначений договір відступлення прав вимоги не оспорювався відповідачами і не визнаний недійсним. Більш того, заперечуючи проти позову відповідачі жодного разу не посилались на те, що ними виконано зобов`язання первісному кредитору. Водночас, суд зазначає, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в України грошових одиниць іноземних держав. Згідно зі ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Положення ст. 1049 ЦК України передбачають повернення позичальником грошових коштів у такій самій сумі або речей, визначених родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц (14-446цс18) Відповідно до ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Статтею 541 ЦК України передбачено, що с олідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно зі ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. . Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання. Доводи відповідачів, які заперечують проти солідарної відповідальності за договором позики стосуються того, що ними не отримувалась сума боргу і вона не є неподільною. А відповідач [PERSON] також стверджував, що розписку не підписував. Між тим, з тексту розписки вбачається, що відповідачі всі разом отримали позику в розмірі 130 000 доларів США і зобов`язались її повернути у певний строк до 01.05.2020 року та сплачувати неустойку у разі прострочення виконання зобов`язання. Розписка підписана всіма позичальниками. При цьому за змістом розписки будь-хто з відповідачів не виступав поручителем, а сума боргу не була поділена на долі або частки. Зазначені обставини не спростовані відповідачами в судовому засіданні будь-якими доказами. Отже суд приходить до висновку про те, що позивач обґрунтовано скористався своїм правом про солідарне стягнення з боржників боргу та неустойки на підставі укладеного договору позики. Про наявність інших правовідносин між сторонами, ніж договір позики, суду також доказів не надавалось. Таким чином, на підставі досліджених письмових доказів, наданих учасниками справи, визнання ними певних обставин, в тому числі щодо часткового виконання зобов`язання, оформленого наданим суду оригіналом розписки, яка підтверджує як факт укладення договору позики і передачі відповідачам грошової суми в доларах США, так і факт неповернення вказаної суми в повному обсязі позивачу, який має оригінал розписки, суд дійшов висновку, що право позивача на солідарне стягнення суми позики з відповідачів, а також неустойки засновано на договорі та законі і підлягає судовому захисту. Разом з тим, судом враховується, що відповідачі за розпискою від 01.02.2020 року отримали суму в розмірі 130000 доларів США зі строком повернення до 01.05.2020 року, однак в зазначений строк повернули лише 36000 доларів США. Після закінчення вказаного строку від відповідачів отримана сума неустойки в розмірі 2000 доларів США, і вже під час розгляду справи відповідачі повернули позивачу частину боргу у розмірі 2 000,00 доларів США. Відтак, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 92 000 доларів США, тобто за вирахуванням повернутої суми боргу під час розгляду справи, а також суми неустойки у зв`язку з простроченням виконання основного зобов`язання в межах позовних вимог з червня 2020 року по травень 2021 року включно, тобто за 12 місяців по 2000 доларів за місяць, в загальному у розмірі - 24000 доларів США. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 08.04.2021 року між адвокатом Яблонською Н.Г. та Романенко І.І. був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги (т.1, а.с. 86). Відповідачем [PERSON] сплачено за надання правової допомоги суму у загальному розмірі 6 000,00 грн. (т.1 а.с.90), яка відповідає детальному розрахунку вартості правової допомоги та акту виконаних робіт, підписаному клієнтом та адвокатом і наданим суду (т.1 а.с.89-90). З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137 ЦПК України, а також часткове задоволення позовних вимог позивача (на 97,87 %), суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката до 127,80 гривень, тобто пропорційно розміру позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено. Позивачем при зверненні з позовом сплачено судовий збір в розмірі 10510,00 грн. (т.1 а.с.11). Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволення позовних вимог (на 97,87 %), з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 10 286,14 грн., а саме: по 5 143,07 грн. - з кожного відповідача окремо.

Outcome: partial