Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

17 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених вимог, [PERSON] посилалася на те, що 06 вересня 1980 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 58, який був розірваний 20 листопада 1998 року, актовий запис № 249. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] вказує, що з моменту розірвання шлюбу між нею і [PERSON] , тобто з 20.11.1988 року по 24.01.2007 року вона зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без повторної реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 липня 2001 року Меліоративною селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з розпорядженням № 27 від 25 липня 2001 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за р. № 1037-4 належить позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] (сину) та [PERSON] на праві спільної часткової власності, частка кожного з них становить по 1/3. За час проживання однією сім`єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, сплачували комунальні послуги, займалися спільним побутом. [INFO] [PERSON] , [INFO] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку квартири [ADDRESS] . За життя, [PERSON] заповіту не залишив. Позивач [PERSON] зазначила, що вона має право бути спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , оскільки постійно проживала з ним до моменту його смерті ( [INFO] ), однак вона не може оформити право власності на спадкове майно в законному порядку через відсутність достатніх доказів проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, крім того зазначена квартира належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, що унеможливлює визначити склад спадкового майна, в зв`язку з цим відповіддю державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крутько Л.П. від 03 червня 2020року за вих. № 712/02-14 позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкового нерухомого майна після смерті [PERSON] . В зв`язку з наведеним, в позові [PERSON] просила суд: -встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] - однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з [INFO] по [INFO] ; -визначити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (Свідоцтво про право власності на житло, видане 25 липня 2001 року Меліоративною селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з розпорядженням № 27 від 25 липня 2001 року, зареєстроване в Новомосковському БТІ за р. № 1037-4) - рівними, а саме по 1/3 частці кожному. - визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] (Свідоцтво про право власності на житло, видане 25 липня 2001 року Меліоративною селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з розпорядженням № 27 від 25 липня 2001 року, зареєстроване в Новомосковському БТІ за р. № 1037-4); - визнати за [PERSON] право власності на 1/3 часткуквартири № 11, загальною площею 51,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (Свідоцтво про право власності на житло, видане 25 липня 2001 року Меліоративною селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з розпорядженням № 27 від 25 липня 2001 року, зареєстроване в Новомосковському БТІ за р. № 1037-4); - визнати за [PERSON] , який помер [INFO] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] (Свідоцтво про право власності на житло, видане 25 липня 2001 року Меліоративною селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з розпорядженням № 27 від 25 липня 2001 року, зареєстроване в Новомосковському БТІ за р. № 1037-4). Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків, а саме: долучити документ, який підтверджує сплату судового збору на суму 451,00 грн. 29 вересня 2021 року [PERSON] на виконання даної ухвали звернулася до суду з заявою, згідно якої усунула недоліки позову, долучивши платіжний документ про сплату судового збору на суму 451,00 грн. Ухвалою суду від 29 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07 грудня 2021 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 27 січня 2022 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 08 грудня 2022 року залучено до участі у справі правонаступника третьої особи - Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник уточнені вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини звернення до суду з даним позовом, просили вимоги задовольнити, в подальшому, звернулися до суду з заявами про розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні уточнені вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову в подальшому, звернувся з заявою про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача _ Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, звернувся з заявою про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу безйогох участі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 06 вересня 1980 року Виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 58, після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06 вересня 1980 рокую. Подружжя є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 45 від 16 січня 1982 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16 січня 1982 року. У відповідності до свідоцтва серії [NUMBER] від 20 листопада 1998 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано, про що 20 листопада 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Новомосковської райдержадміністрації Дніпропетровської області зроблено запис за № 249. Встановлено, що [INFO] у віці 52 роки помер [PERSON] , [INFO] , про що 26 січня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 05, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 січня 2007 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому частку у спільному сумісному майні, а саме на спірну квартиру [ADDRESS] . Судом встановлено, що зазначена квартира на праві спільної сумісної власності належить позивачу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 липня 2001 року Меліоративною селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з розпорядженням № 27 від 25 липня 2001 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за р. № 1037-4. Встановлено, що на день смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з позивачем [PERSON] , [INFO] та відповідачем (сином) [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про склад сім`ї, виданими Меліоративнівським старостинським округом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року за вих. № 293 та № 294, а також довідкою Виконавчого комітету Меліоративної селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 22 травня 2007 року за вих. № 950. Спадкова справа № 307/2007 після смерті [PERSON] заведена 24 квітня 2007 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, номер у спадковому реєстрі: 42281364, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 9409809 від 24 квітня 2007 року та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 68135735 від 18 січня 2022 року. Судом встановлено, що за життя [PERSON] заповіту не складав, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 9409429 від 24 квітня 2007 року та довідкою Виконавчого комітету Меліоративної селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 22 травня 2007 року за вих. № 1048. Встановлено, що позивач [PERSON] у визначений законом строк звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкової квартири, проте відповіддю державного нотаріуса Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Крутько Л.П. від 03 червня 2020 року за вих. № 712/02-14 позивачу [PERSON] було відмовлено у вчиненні відповідних нотаріальних дій, у зв`язку з відсутністю документів, які б підтверджували факт її проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Крім того, зазначена квартира на праві спільної сумісної власності належала спадкодавцю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , частка якого не визначена, що унеможливлює визначити склад спадкового майна. Зокрема встановлено, що до нотаріальної контори звернувся відповідач [PERSON] (син спадкодавця та позивача), який відмовився від прийняття спадщини на користь своєї матері [PERSON] (позивача). Відомості про видані свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом матеріали спадкової справи № 307/2007, заведеної після смерті [PERSON] не містять, інших спадкоємців за законом та заповітом судом не встановлено. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення вимог, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Згідно з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Водночас, Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» defacto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом» Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, зокрема суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю та постійного проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини". Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка. Згідно вимог ч. 4 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи Кичана зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що, мешкаючи однією сім`єю без повторної реєстрації шлюбу у період з 20 листопада 1998 року по 24 січня 2007 року, вона разом з [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] , вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали єдиний сімейний бюджет, піклувалися один про одного, допомагали один одному по господарству, придбавали житло, меблі та виконували інші взаємні обов`язки, які притаманні подружжю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] за час спільного проживання однією сім`єю, придбали квартиру [ADDRESS] , яка належить останнім та їх сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 липня 2001 року Меліоративною селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з розпорядженням № 27 від 25 липня 2001 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за р. № 1037-4. В судовому засіданні в якості свідка був допитаний відповідач [PERSON] , який зазначив, що його батьки [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.09.1980 року, який між ними було розірвано 20.11.1998 року. В той же час, не дивлячись на те, що батьки офіційно розлучилися, вони продовжували проживати однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, придбавали житло, меблі та піклувалися один про одного. Зокрема, як зазначалося вище, факт проживання [PERSON] , який помер [INFO] з позивачем [PERSON] у період з 20 листопада 1998 року (з дня розірвання шлюбу) по день смерті [INFO] однією сім`єю підтверджується довідками про склад сім`ї, виданими Меліоративнівським старостинським округом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року за вих. № 293 та № 294, довідкою Виконавчого комітету Меліоративної селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 22 травня 2007 року за вих. № 950 та актом № б/н. від 31 серпня 2020 року, складеного депутатом Піщанської ОТГ Козар В.В. в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] . Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти, на які посилається позивач [PERSON] , а саме, що остання проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю з 20 листопада 1998 року до дня його смерті ( [INFO] ), були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет, піклувалися один про одного, допомагали один одному по господарству та виконували інші взаємні обов`язки, які притаманні подружжю. Встановлення даного факту необхідне заявнику для реалізації спадкових прав, у зв`язку з чим вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи спір по суті в частині заявлених позовних вимог про визначення часток у спільній сумісній власності, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Суд також враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Як вже було встановлено, зазначена квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 25 липня 2001 року Меліоративною селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області згідно з розпорядженням № 27 від 25 липня 2001 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за р. № 1037-4 належить позивачу [PERSON] , [PERSON] та їх сину [PERSON] (відповідач). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки співвласників [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/3 частці квартири [ADDRESS] . Отже, припинивши право спільної сумісної власності, визначивши частки кожного співвласника у праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , право власності вважається спільною частковою власністю. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В той же час суд зауважує, що позовні вимоги в частині визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим та визнання за ним право власності на частину нерухомого майна задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Суд наголошує, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Так, на обґрунтування позовних вимог [PERSON] , посилалася зокрема на те, що відсутність визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на житлову квартиру позбавляє її можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у позасудовому порядку, у зв`язку з чим, позивач звернулася до суду із метою захисту свого права, при цьому в прохальній частині фактично просить визначити частку за померлим [PERSON] та за ним же визнати право власності на 1/3 частку спірної квартири. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням наведеного, суд вважає, що визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим та визнання права власності на майно не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судому постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Отже, оскільки на момент ухвалення рішення [PERSON] вже помер, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлою особою. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача [PERSON] , за захистом якого вона звернулася до суду. Крім того, позивач не позбавлений права звернутися до нотаріуса з відповідно заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно спадкодавця. З огляду на наведе, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог в цій частині. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідачів, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial