Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

У лютому 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що він є власником автомобіля марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . 29.08.2017 Печерським районним судом міста Києва було винесено ухвалу у справі №757/49636/17-к, за клопотанням слідчого СВ Печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві, в рамках кримінального провадження №12017100060004188, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , який належить на праві приватної власності [PERSON] Шевченківським районним судом м. Києва у справі №761/12606/20 винесено ухвалу, якою клопотання адвоката Кіндрась Я.І., в інтересах [PERSON] про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Печерського районного суду м.Києва у справі №757/49636/17-к від 29.08.2017 задоволено. Скасовано арешт, на автомобіль марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . 22.05.2020, 05.08.2020, 16.09.2020 та 25.08.2021 через скриньку вхідної кореспонденції до ГУ НП у м. Києві було подано адвокатські запити про надання інформації стосовно фактичного місцезнаходження майна, а саме: автомобіля марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , яке перебувало під арештом. На перші два адвокатських запити, були отримані формальні відповіді від №255-аз/125/23/5-2020 та від 12.08.2020 №435-аз/125/23/5-2020 у яких орган досудового слідства повідомляв, що «... з метою недопущення порушення розумних строків, передбачених ст.28 КГЖ України та зволікання при виконанні ухвали слідчого судді до ДП МВС України «Інформ - ресурс» та ЦЗ №1 ГУНП у м.Києві направлено запити з метою встановлення фактичного місцеперебування на даний час автомобіля марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , 2014 року випуску, номер шасі [NUMBER] та подальшого повернення його законному володільцю...». Відповіді було отримано від різних слідчих. Остаточної відповіді на останні адвокатські запити про фактичне місцезнаходження автомобіля марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , не отримано. Інформація про фактичне місцезнаходження майна, що належить на праві приватної власності [PERSON] відсутня. На підставі викладеного позивач вважає, що автомобіль «Volkswagen Jetta» реєстраційний номер [NUMBER] , який на праві приватної власності належить позивачу, втрачений з вини органу досудового розслідування, чим позивачу завдано матеріальних збитків у розмірі вартості автомобіля, які потрібно стягнути з держави Україна. Крім того, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у зміні нормального ритму життя позивача, душевних стражданнях, пов`язаних із втратою майна, необхідністю збирання документів та звернення за юридичною допомогою, що позначилось на його душевному стані та стало травмуючим в психологічному плані й потребувало значних додаткових зусиль для нормалізації життя. Моральну шкоду позивач оцінює в 190000,00 гривень. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.07.2022 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Представником Головного управління Національної поліції у м. Києві надано відзив на позовну заяву в якій остання заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, оскільки позивачем не доведено, наявність протиправної дії (бездіяльності) ГУ НП у м. Києві, що призвели до зникнення транспортного засобу Volkswagen Jetta реєстраційний номер [NUMBER] та причино - наслідковий зв?язок між діянням (бездіяльністю) ГУ НПу м. Києві та нанесеною шкодою. Також зазначено, що до позовної заяви не надано жодного судового документу, який встановлює факт протиправності дій (бездіяльності) посадових осіб ГУ НП у м. Києві по втраті автомобіль Volkswagen Jetta реєстраційний номер [NUMBER] . Вказано, що на даний час слідчим відділом Голосіївського УП ГУНП у м. Києві за фактом зникнення транспортного засобу Volkswagen Jetta реєстраційний номер [NUMBER] внесені відомості до ЄРДР за № 12022100010002133 від 07.09.2022 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 388 КК України. Досудове розслідування є незавершеним. Оскільки наразі в зазначеному кримінальному провадженні не встановлена вина посадових осіб ГУ НП в м. Києві або інших працівників ГУ НП в м. Києві, то подання зазначеного позову до ГУ НП в м. Києві є передчасним. Представник Державної казначейської служби України надала суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Стверджує, що Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Крім того, необхідності зазначення у позовних вимогах таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, ЦПК України не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало. У рішеннях, що підлягають виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України. Разом з цим, відповідно до ст. 176 ЦК України держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та юридичні особи не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. З позовної заяви вбачається, що відповідальним за зберігання автомобіля позивача було ГУ НП у м. Києві. Автомобіль знаходився на території спеціального майданчика територіального органу Національної поліції. Враховуючи вище зазначене, відповідальність за неналежним чином збережений речовий доказ згідно з діючим законодавством повинні нести територіальні органи Національної поліції, а саме ГУ НП у м. Києві. Разом з тим, на переконання представника ДКС України, позовна заява не містить доказів втрати автомобіля позивача, оскільки ГУ НП у м. Києві наразі встановлює фактичне місце перебування автомобіля. Представник ДКС України вважає, що в позовній заяві позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань психологічних переживань, тощо) та не надав належних доказів понесених моральних втрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач є власником автомобіля марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Відповідно до відомостей Головного сервісного центру МВС, автомобіль реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 01.04.2017. 29.08.2017 Печерським районним судом міста Києва постановлено ухвалу у справі №757/49636/17-к, за клопотанням слідчого СВ Печерського управління поліції ГУ НП у м. Києві, в рамках кримінального провадження №12017100060004188, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , який належить на праві приватної власності [PERSON] . Шевченківським районним судом м. Києва у справі №761/12606/20 винесено ухвалу, якою клопотання адвоката Кіндрась Я.І., в інтересах [PERSON] про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/49636/17-к від 29.08.2017 задоволено, скасовано арешт, на автомобіль марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . 22.05.2020, 05.08.2020, 16.09.2020 та 25.08.2021 через скриньку вхідної кореспонденції до ГУ НП у м. Києві було подано адвокатські запити про надання інформації стосовно фактичного місцезнаходження майна, а саме: автомобіль марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , яке перебувало під арештом та його повернення власнику. На перші два адвокатських запити, були отримані відповіді від №255-аз/125/23/5-2020 та від 12.08.2020 №435-аз/125/235-2020 у яких орган досудового слідства повідомляв, що «... з метою недопущення порушення розумних строків, передбачених ст.28 КПК України та зволікання при виконанні ухвали слідчого судді до ДП МВС України «Інформ - ресурс» та ЦЗ №1 ГУНП у м. Києві направлено запити з метою встановлення фактичного місцеперебування на даний час автомобіля та подальшого повернення його законному володільцю...». Відповіді на останні адвокатські запити про фактичне місцезнаходження автомобіля марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] не отримано, автомобіль власнику не повернуто. Інформація про фактичне місцезнаходження майна, що належить на праві приватної власності [PERSON] відсутня. У матеріалах кримінального провадження № 12017100060004188 наявне доручення старшого слідчого слідчого відділу Печерського управління поліції Зарудньої Л. Б. про передачу вилученого автомобіля Volkswagen Jetta інспектору УПП м. Києва ДПП лейтенанту поліції Коруцькому В. В. для подальшого зберігання на спеціальному майданчику. 29.05.2020 старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП у м. Києві до ДП МВС України «Інформ-ресурси» направлено лист щодо встановлення місця перебування автомобіля Volkswagen Jetta. 26.06.2020 надана відповідь члена ліквідаційної комісії ДП МВС України «Інформ-ресурси» Семенчука Олександра про відсутність даних щодо перебування транспортного засобу Volkswagen Jetta на майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів по вул. Деревообробній в міста Києві. Слідчим відділом Голосіївського УП ГУНП у м. Києві по цьому факту внесені відомості до ЄРДР за № 12022100010002133 від 07.09.2022 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 388 КК України. Досудове розслідування є незавершеним. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» від 29.09.2021 №13-09/21 ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , який належить на праві приватної власності [PERSON] становить 310 000, 00 (триста десять тисяч гривень 00 копійок) гривень. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Згідно із частинами другою, четвертою статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй документа вона зобов`язана відшкодувати володільцю витрати, пов`язані з втратою чи знищенням документа та виготовленням його дубліката. Згідно із пунктом 2 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125, під час зберігання і передачі речових доказів, цінностей, документів та іншого майна вживаються заходи для забезпечення належного зберігання у вилучених об`єктів ознак і якостей, які визначають їх значення як речових доказів у кримінальних справах і які є на них, а також зберігання самих речових доказів, ознак і якостей з метою можливості їх подальшого цільового використання (якщо вони не можуть бути передані на зберігання потерпілим, їх родичам або іншим особам, а також організаціям). Пунктом 86 зазначеної Інструкції визначено, що у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України № 6/5, Генеральної прокуратури України № 3, Міністерства фінансів України № 41 від 04.03.1996. В абзацах 1, 2, 16 пункту 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до частини другої статті 4 Закону майно, зазначене в пункті 2 статті 3 Закону (конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом шести місяців після направлення їм повідомлення. У пункті 20 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, до основних завдань Національної поліції України належить реалізація державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Крім того, Національна поліція України здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності (підпункт 9 пункту 4 вищевказаного Положення). Отже, з урахуванням наведених норм матеріального права, суд приходить висновку про наявність у посадових осіб Національної поліції України обов`язку забезпечити схоронність та повернення транспортного засобу «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , який є речовим доказом у кримінальному провадженні та який було арештовано й передано для зберігання на спеціальний майданчик, у стані та комплектації, в якій він передавався на майданчик для зберігання автомобілів його власнику - [PERSON] . Проте, як свідчать матеріали справи та фактично не заперечується відповідачем у справі, речовий доказ - транспортний засіб «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] відсутній, що стало підставою для внесення відомостей до ЄРДР. Отже, внаслідок неправомірних дій, що виразилися у незбереженні речових доказів у рамках кримінального провадження - вилученого майна на яке накладений арешт, позивачу завдано майнову шкоду. При цьому, на підтвердження розміру такої шкоди, позивачем наданий висновок суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна оцінка майнових прав» від 29.09.2021 №13-09/21 ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , який належить на праві приватної власності [PERSON] становить 310000,00 грн. Будь-яких інших доказів на підтвердження вартості автомобіля, сторонами надано не було. Відповідачі у відзиві на позов не надали будь-яких заперечень з приводу незгоди із вказаним висновком експерта та встановленою останнім вартістю автомобіля. Також відповідачі не скористався своїм правом щодо призначення судової експертизи в рамках даної цивільної справи з метою встановлення вартості автомобіля. Виходячи з наведеного, суд погоджується із визначеною позивачем сумою матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок неправомірних дій відповідача, у розмірі 310000,00 гривень. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 916/978/19). Частиною 4 статті 168 Кримінального процесуального кодексу встановлено, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження визначає Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104. Згідно з п. 5 Порядку зберігання речових доказів, умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування. Відповідно до п. 8. Порядку зберігання речових доказів відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, який здійснює таке провадження. Пунктом 27 Порядку зберігання речових доказів встановлено, що схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Матеріалами справи встановлено та не заперечується Головним управлінням Національної поліції у м. Києві, що відповідно до матеріалів кримінального провадження № 12017100060004188 наявне доручення старшого слідчого слідчого відділу Печорського управління поліції Зарудньої Л. Б. про передачу вилученого автомобіля Volkswagen Jetta інспектору УПП м. Києва ДПП лейтенанту поліції Коруцькому В. В. для подальшого зберігання на спеціальному майданчику. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість (частини 2-4 статті 100 Кримінального процесуального кодексу). Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. З огляду на встановленні судом обставини, суд доходить висновку, що саме слідчий орган є відповідальною особою за зберігання речових доказів, які тимчасово вилучені, не зважаючи на те, кому саме на відповідальне зберігання передано майно. Проте, слідчим не було забезпечено збереження тимчасово вилученого майна, яке в подальшому не було виявлено на його території під час складання акту приймання-передачі. Отже, через дії слідчого органу, що проявилися у недбалому ставленні до обов`язку забезпечити належне зберігання транспортного засобу, відповідальність за схоронність якого несе слідчий кримінального провадження, позивачу завдано збитків внаслідок втрати його майна. Відповідальними особами органу досудового слідства не було вжито заходів для збереження речового доказу у кримінальному провадженні, не забезпечено належне зберігання та допущено втрату автомобіля, визнаного речовим доказом, не повернуто його позивачу на підставі ухвали суду, що дає підстави для висновку про неправомірність дій (бездіяльність) органу досудового розслідування в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві. Враховуючи, що визначений законом обов`язок повернути майно [PERSON] не виконаний, і державою Україна у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяних позивачу збитків. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) дійшла висновку про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові не відступила від висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКС України та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Подібні за змістом висновки про те, що у цій категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, а казначейська служба відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Доказів повернення автомобіля позивачу - представником відповідача Головного управління Національної поліції в м. Києві суду не надано. Отже, виходячи з наведеного, [PERSON] має право на відшкодування майнової шкоди за рахунок держави, оскільки останнім в ході судового розгляду доведено наявність всіх необхідних умов для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а саме: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Внаслідок вказаних неправомірних дій [PERSON] зазначив про спричинення йому моральної шкоду, яку він оцінює в 190000,00 гривень. В обґрунтування завдання моральної шкоди, позивач посилається на те, що внаслідок втрати його майна, йому були спричинені душевні страждання, які полягали у відсутні можливості використовувати автомобіль за призначенням, отримувати дохід від його експлуатації та відповідне душевне переживання та стало травмуючим в психологічному плані й потребувало значних додаткових зусиль для нормалізації життя. У рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Діями (бездіяльністю) посадових осіб органів досудового слідства, наслідком яких повернення позивачу вилученого у нього майна стало неможливим, позивачу заподіяна моральна шкода, адже з моменту винесення судом ухвали від 14.05.2020 якою скасовано арешт майна, вказано повернути вилучений транспортний засіб [PERSON] , органами досудового розслідування не вчинено жодних дій щодо повернення майна, на звернення позивача про повернення автомобіля - відповіді не надано, будь-яких даних про місце перебування майна та можливість його повернення відповідачем до суду не надано. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема втрата належного йому на праві власності майна та витрата зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод. Матеріальна та моральна шкода, які просить відшкодувати позивач за рахунок державного бюджету, перебуває у причинному зв`язку із діями (бездіяльністю) органів Національної поліції у м. Києві. При визначенні розміру завданої позивач моральної шкоди, суд виходить з наступних обставин. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує тривалість конфліктної ситуації, наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані втратою належного йому майна. Внаслідок неправомірних дій, що виразились у незбереженні належного позивачу майна - транспортного засобу, безпідставним неповерненням належного позивачу автомобіля та його відсутністю за визначеним місцем зберігання як речового доказу, позивач змушений був прикладати зусиль для організації свого життя, переживав душевні страждання щодо втрати належного йому майна, а тому суд, врахувавши вимоги розумності і справедливості, глибину фізичних та душевних страждань, тривалість у часі конфліктного випадку, дійшов висновку, що розмір відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 5000,00 грн., який підлягає стягненню за рахунок коштів державного бюджету, є розумним, справедливим та достатнім, який відповідає тим моральним стражданням, які завдані позивачу. З врахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача майнову шкоду у розмірі 310000,00 гривень та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., в іншій частині позов залишити без задоволення. В силу положень п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial