Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

30.06.2021 р. [PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ТОВ «Бізнес Позика» про захист прав споживача, в якому просить визнати недійсним договір №244736-КС-002 від 20.03.2021 року, укладений між ним та відповідачем. Позов обґрунтовано та мотивовано тим, що 20.03.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 244736-КС-002, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. Позивач вважає даний договір недійсним, зважаючи на наступне: - при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача: не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг. Кредитор не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту; - відповідачем був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» і умови кредитного договору є несправедливими, оскільки позичальник на вимогу кредитодавця сплачує на його користь пеню в розмірі 3% від простроченої в оплаті суми за кожен день прострочення, тобто сума компенсації становить майже 100%, тому є всі підстави для визнання п.4.3 Кредитного договору недійсним; - відповідно до умов договору фактично за одне правопорушення виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або сплати процентів позичальник повинен сплачувати пеню двічі; - наявні порушення норм абзаців 5,11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідач не повідомляв позивача про умови та строки обробки його персональних даних. З умов кредитного договору вбачається, що надана позичальником згода на обробку персональних даних є безстроковою та безвідкличною. 01.07.2021 року було відкрито провадження в справі та ухвалено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 01.06.2022 р. судом було зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» надати суду належним чином засвідчені матеріали кредитної справи, що підтверджують отримання кредиту, в тому числі документи, що підтверджують отримання [PERSON] інформаційного листа щодо сукупної вартості кредитних зобов`язань по кредитному договору №244736-КС-002 від 20.03.2021 р. з відміткою про ознайомлення. 25.10.2022 р. від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких відповідач зазначив, що категорично не згідний з позовними вимогами, позов вважає безпідставним та просив суд повністю відмовити в задоволенні позову. В поясненнях зазначено, що позивачу до укладення договору було надано паспорт споживчого кредиту, ознайомлено з договором та Правилами надання кредитів, а також надано інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про Фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». На сайті ТОВ «БІЗПОЗИКА» розташовані всі топові Правила кредитування, кредитні договори, додаткові угоди, інформація про істотні характеристики послуги з надання мікрокредиту, споживчого кредиту, паспорт споживчого кредиту та Попередження про можливі наслідки згідно з законодавством України для споживачів у разі користування фінансовою послугою ТОВ «БІЗПОЗИКА». Істотні умови кредитування (зокрема, сума кредиту, строк кредиту, термін повернення кредиту, проценти за користування кредитом, графік платежів, тощо) чітко, зрозуміло і однозначно вказані в кредитному договорі. Після укладення кредитного договору №244736-КС-002, він був відправлений Позивачу на електронну адресу. Штраф за кредитним договором позивачу не нараховувався, а пеня не передбачена договором, тому твердження позивача про подвійну відповідальність безпідставні. Позивач не звертався до Відповідача з будь-якими листами із запереченням проти обробки його персональних даних та не відкликав згоду на обробку персональних даних. Позивач, відповідно до ч.1 ст.15 ЗУ «Про споживче кредитування» мав можливість повторно ознайомитись з усіма умовами кредитного договору та в разі необхідності направити кредитору повідомлення про відмову від договору без пояснення причин в протягом 14 календарних днів з дня укладення спірного договору. Але позичальник жодного разу не звертався до кредитора та продовжує користуватись його коштами, декілька разів сплачував чергові платежі встановлені графіком платежів, що підтверджує його згоду та визнання умов договору. Позивачем не вказано жодної підстави для визнання недійсним кредитного договору. Відсутнє обґрунтування, які норми ст.ст. 203, 215 ЦК України порушені, тому підстави для визнання договору недійсним відсутні. У судове засідання позивач не з`явився, але в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Відповідно до статті 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу в один із способів, визначених статтею 16 ЦК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 статті 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законом або договором. Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що 20.03.2021р. [PERSON] уклав з ТОВ «Бізнес Позика» договір №244736-КС-002 про надання кредиту, копія якого міститься в матеріалах справи. Факт укладення спірного договору підтверджується сторонами. [PERSON] 20.03.2021 р. було підписано Паспорт споживчого кредиту одноразовим ідентифікатором. Договір з Позивачем був укладений в електронній формі через Особистий кабінет позичальника (позивача) на веб-сайті Відповідача. Вказаний договір укладено в формі електронного документа, що не суперечить вимогам ЦК України, ЗУ «Про електронну комерцію» та іншого законодавства України. Згідно з статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими сторони обмінялися. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 13 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожен примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 3, ч. 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що правочин вважається вчиненим в електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що сторони кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору перед його укладанням та підписанням договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Стороною позивача не заперечується факт отримання кредитних коштів та факт користування ними, тому в силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним. Відповідно до частини 1, 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Забороняється обмежувати споживача в часі для ознайомлення з інформацією, зазначеною у паспорті споживчого кредиту. У пункті 6 кредитного договору зазначено, що позивач підтвердив, що він ознайомлений з договором про надання кредиту та правилами, текст яких розміщено на сайті кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх. У п.7 вказано, що позичальник (позивач) надав дозвіл кредитодавцю на збір, обробку, зберігання та поширення його персональних даних з метою оцінки його кредитоспроможності, забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, інформування про кредитоспроможність та добросовісність, а також на передачу в будь-який момент будь-яких персональних даних позичальника та інформації про укладення виконання цього договору в будь-якій формі будь-яким третім особам з метою захисту прав та інтересів кредитодавця та повного виконання зобов`язань за цим договором, а також позичальник надав дозвіл на відступлення права вимоги за договором. Також у пункті 9 кредитного договору позивач вказує, що підписанням цього договору він підтверджує, що до укладання договору отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено законодавством України, зокрема передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», Паспорт споживчого кредиту, частиною другою статті 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Твердження позивача, що йому не було надано для ознайомлення інформації, яка стосується суті наданих послуг, не підтверджені жодними доказами та повністю спростовуються доводами відповідача, викладеними у письмових поясненнях від 25.10.2022, та поданими відповідачем доказами. Окрім того, суд зважає на те, що факт укладення договору про надання кредиту, в якому викладені всі вищезазначені пункти, позивачем не заперечується. Також позивачем не спростований факт ознайомлення з Паспортом споживчого кредиту, в якому дублюються частково умови, викладені в спірному договорі. Суд звертає увагу на те, що спірним договором не передбачено стягнення пені з позивальника за порушення зобов`язань. Також позивачем не було надано доказів, що він пред`являв відповідачу заперечення проти обробки своїх персональних даних або ж відкликав згоду на обробку персональних даних. У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Отже, при укладенні оспорюваного договору про надання кредиту, сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про захист прав споживачів». Таким чином, проаналізувавши доводи позивача та відповідача, наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed