Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

27.07.2022 року від позивача до Самарського районного суду м. Дніпропетровська засобами поштового зв`язку надійшла цивільна справа до відповідача [PERSON] , в якій просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.06.2014 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №342; - визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що 20.06.2014 року зареєстрував шлюб з [PERSON] . У шлюбі народилась донька - [PERSON] , [INFO] . З 01.04.2022 року сторони не проживають разом. На даний час позивач проживає окремо за адресою: [ADDRESS] . Спільне господарство з відповідачкою не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені з 01.04.2022. Між сторонами втрачені всі фізичні та духовні зв`язки, збереження сім`ї неможливо та суперечить їх інтересам. Також позивач зазначив, що відповідач за професією художниця, постійно перебуває у відрядженнях, відвідує різноманітні виставки митців, у тому числі за кордоном, таким чином належні умови проживання для доньки відсутні. Час на її виховання у відповідача також відсутній. На теперішній час позивач офіційно працевлаштований як фізична особа- підприємець, займається комп`ютерним програмуванням, консультуванням з питань інформатизації та обробленням даних, розміщенням інформації на веб вузлах, має стабільний прибуток та гнучкий графік роботи. Також, має у власності квартиру за адресою [ADDRESS] , яка обладнана всім необхідним для проживання дитини. В квартирі наявні всі необхідні меблі, посуд для приготування їжі, ванна кімната і т.ін. Відповідач не займається донькою, а відповідач не може спокійно дивитися на свою дитину, яка має можливість та змогу жити нормальним щасливим життям з батьком, однак позбавлена цього права, через байдужість до неї з боку матері. Відповідач у встановлений судом строк не надала відзиву на позов. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі. Представник третьої особи у заяві від 07.11.2022 року зазначила, що її представник не має можливості прибути у судове засідання, тому просить суд розглядати справи за відсутності представника органу опіки та піклування. При цьому визначитись із думкою щодо позовних вимог та надати письмовий висновок не виявляється можливим, оскільки позивач не звертався до органу з питання надання до суду письмового висновку щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.38). 07.10.2022 року на електронну пошту суду від представника позивача - адвоката Бебешко Сергія Володимировича надійшло клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи відділ захисту прав дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (а.с.47-48). У підготовчому засіданні 27.10.2022 року суд ухвалив виключити з числа третіх осіб відділ Дніпровського міського центру соціальних служб в Чечелівському районі та залучити у якості третьої особи відділ захисту прав дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (а.с.52). 07.11.2022 року на електронну пошту суду від представника позивача - адвоката Бебешко Сергія Володимировича надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, просив завершити стадію підготовчого розгляду справи та перейти до розгляду справи по суті (а.с. 58-59). 07.11.2022 року на електронну пошту суду від органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника. Визначитись із думкою щодо позовних вимог та надати письмовий висновок не виявляється можливим, оскільки позивач не звертався до органу з питання надання до суду письмового висновку щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання (а.с.55-56). Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження (а.с. 61). Під час судового розгляду справи судом були заслухані пояснення позивача та його представника, відповідача, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи. 07.12.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 64). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22.01.2019 року між громадянином України [PERSON] , [INFO] , та громадянкою України [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 342; прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] ; місце державної реєстрації: Кіровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Це підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 20 червня 2014 року серії [NUMBER] (а.с. 27). Сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується копією свідоцтва про народження від 13 червня 2017 року серії [NUMBER] (а.с. 26). Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] з 07.07.2016 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-17). З довідки №6957 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 20 жовтня 2022 року вбачається, що [PERSON] є уповноваженим власником квартири за адресою: [ADDRESS] , але за даною адресою ніхто не зареєстрований (а.с. 51). На підтвердження рівня свого майнового стану та рівня доходів позивач надав суду копії: податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за І півріччя 2022 року, відповідно до якої його дохід склав 912057,99 грн., витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: щодо належності позивачу [PERSON] , на праві приватної власності квартири, загальною площею 56,9 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28-32). За відомостями акту обстеження умов проживання від 07.10.2022 року, складеного представниками управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, встановлено наступне. У 2-кімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] створено умови для виховання та розвитку дитини: є окрема кімната, в якій є ліжко, шафа для одягу, багато іграшок, дитина забезпечена сезонним одягом. Зі слів [PERSON] , донька проживає з ним за вищезазначеною адресою. З квітня 2022 року мати дитини поїхала до м. Львів (а.с.50). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини сторін разом з батьком. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. З приводу позовної вимоги про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.06.2014 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №342, суд зазначає таке. Сім`я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Беручи до уваги те, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню повністю. З приводу позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає таке. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі іншихдокументів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Аналіз викладених вище норм вказує, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Так, суд враховує те, що в ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт проживання разом з ним дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у житлі за яким він просить визначити місце проживання малолітньої дитини взагалі ніхто не прописаний. Факт проживання дитини з батьком у акті обстеження умов проживання зазначено зі слів позивача. Крім того, орган опіки та піклування не складав свій висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, бо як з`ясувалось у ході судового розгляду, позивач за відповідним висновком не звертався. Акт обстеження умов проживання не є за своєю суттю та змістом висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Таким чином, розгляд справи за відсутності висновку органу опіки та піклування за місцем проживання батька, є порушенням статті 19 СК України. Суд зауважує, що звертав увагу сторони позивача на цей факт, але сторона позивача заявила, що усі необхідні докази містяться в матеріалах справи та є достатніми для прийняття рішення. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, відповідач від самого початку розгляду справи у суді позов визнавала, не вимагала зміни її місця проживання. Більш того, батько дитини, обґрунтовуючи позов зазначав, що мати дитини влаштовує своє власне життя і при цьому утриманням та вихованням дитини не займається, нею належним чином не цікавиться. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. В даному випадку, до суду звернувся батько дитини, при цьому, мати дитини не намагалася її відібрати у батька або визначити місце проживання дитини разом з нею та, взагалі, була згодна щоб дитина мешкала з батьком. Отже, суд приходить до висновку про те, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді. З огляду на це, суд доходить висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з ним не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також того, що позов [PERSON] задоволений частково, відповідач визнала позов у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 496,20 грн, тобто 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем під час подання позову, а інші 50 відсотків, тобто 496,20 - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Outcome: partial