Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО\~ КОМЕРЦІЙНИЙ\~ БАНК «ПРИВАТБАНК»\~ (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовною заявою, яку у подальшому ході розгляду справи уточнили, вказавши, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 08 жовтня 2007 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 1000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Всупереч умов укладеного між сторонами договору\~\~відповідач\~\~взятих на себе зобов`язань не виконала, в зв`язку з чим станом на 31.01.2021 року виникла заборгованість перед Банком по сплаті кредиту в сумі 20063 грн. 89 коп., а саме: \~619,72 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 14878,92 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4563,05 грн. - заборгованість за пенею; 2,20 грн. - заборгованість за комісією. На підставі зазначеного представник позивача просить суд стягнути з відповідача в судовому порядку зазначену загальну суму заборгованості по кредиту та понесені судові витрати в розмірі 1762 грн. 00 коп. - сплаченого судового збору. 19.04.2018 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було ухвалене заочне рішення, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 13011,87 грн., та судовий збір у розмірі 1762,00 грн. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 30.11.2018 року дане заочне рішення було скасоване. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 04.12.2018 року ухвалено проводити даний розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 18.03.2019 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу винесено ухвалу про перехід розгляду справи від спрощеного до загального позовного провадження. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 04.02.2020 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В \~ході \~ \~розгляду \~ справи\~ \~ \~відповідач \~ [PERSON] ,\~ \~ \~надала \~ \~ відзив\~ \~ \~на \~позовну \~ заяву,\~ \~також \~ \~її \~ \~представником \~ [PERSON] \~\~ було\~ \~надано додаткові\~ \~ письмові\~ \~пояснення,\~ де\~ \~ посилаючись на не доведення позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, належними, допустимими та достатніми доказами у задоволенні позовних вимог просили відмовити. Заявили про застосування строків позовної давності. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, вказують що відповідачем не виконано належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором . Вважають свої позовні вимоги обґрунтованими, поданими до спливу строку позовної давності, та просять їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, представник [PERSON] звертався до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, проти позовних вимог банку заперечує з підстав викладених у відзиві та додаткових письмових поясненнях. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов з урахуванням уточнення, задоволенню не підлягає. В \~ судовому\~ \~ засіданні\~ \~встановлено,\~що 08\~ \~жовтня \~ 2007 року [PERSON] підписала заяву з метою оформлення кредиту у ПриватБанку, у пункті 6 якої виявила бажання отримати кредитку «Універсальна» та погодилась на встановлення плати за користування кредитними коштами за базовою процентною ставкою 1,9% в місяць на залишок заборгованості. 06 жовтня 2007 року [PERSON] підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Згідно із довідкою, наданою позивачем, між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № [NUMBER] з терміном дії до 01/13, № [NUMBER] з терміном дії до 07/16. Відповідно до розрахунку банку за договором б/н від 08.10.2007 року заборгованість [PERSON] станом на 31 січня 2021 року становить 20063,89 грн., яка складається із: 619,72 грн.\~заборгованість за тілом кредиту; 14878,92 грн.\~заборгованість по процентам за користування кредитом; 4563,05 грн.\~заборгованість за пенею; 2,20 грн. заборгованість та комісією. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633ЦКУкраїни, публічним є договір, в якому одна сторона\~підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У позовній заяві банк просив стягнути заборгованість, посилаючись на положення Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, суд зазначає, що не підписані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не можна визнати складовими кредитного договору як такі, що не є письмовою формою договору, що узгоджується з приписами статті 1055 ЦК України. В цьому сенсі доводи банку про наявність договору приєднання до вказаних Умов та правил надання банківських послуг є безпідставними. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент підписання заяви відповідачем містив саме вказані умови, в тому числі, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування . Суд з огляду на вказані обставини, визнає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Посилання у позовній заяві на витяг з Тарифів Банку є неспроможними, оскільки матеріали справи взагалі їх не містять, а тому вони не можуть оцінюватись як такі, якими обґрунтовуються позовні вимоги в частині правомірності нарахування заборгованості та її складових. На підставі зазначеного, суд доходить до висновку про неможливість визначати умови кредитного договору на підставі Умов та правил надання банківських послуг, а відтак і нараховувати на їх підставі розмір кредитних складових. Між тим, матеріали справи містять довідку про умови кредитування, підписану [PERSON] яка є належним доказом на підтвердження заявлених позивачем вимог. Довідка про умови кредитування від 06.10.2007 року, як і заява [PERSON] про бажання отримати кредитку «Універсальна», та умови, визначені у ній, також узгоджені для кредитки такого типу\~«Універсальна», та ці два документи підписані позичальником, а тому складають між собою єдиний договір, що не оспорювала відповідач. У довідці про умови кредитування сторони погодили наступні умови договору: пільговий період: до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості); базова відсоткова ставка у місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік)\~1,9%; комісія за кредитне обслуговування (щомісячна)\~1% на залишок заборгованості, непогашеної протягом пільгового періоду; розмір щомісячних платежів (враховуючих плату за використання кредитних коштів у звітному періоді)\~7% від заборгованості, але не менше 50 грн, і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів\~до 25 числа місяця, наступного за звітним; комісія за несвоєчасне погашення заборгованості ( при виникненні прострочення на суму понад 50 грн. ) 1 % від загальної суми заборгованості, але не менше 10 грн на місяць. За матеріалами справи також встановлено, що у підписаній [PERSON] заяві від 08.10.2007 року маються також узгоджені: процентна ставка базова у розмірі 1,9 % на місяць на залишок заборгованості. Отже судом встановлені істотні умови кредитного договору № б/н від 08.10.2007 року узгоджені сторонами у зазначених документах, які суд враховує при вирішенні цієї справи. При цьому суд звертає увагу, що Підписана відповідачем вказана вище Довідка не містить умов щодо нарахування пені, які позивач просить стягнути з відповідача, зокрема, 4563,05 грн. - заборгованість за пенею, а отже позовні вимоги у цій частині є недоведеними. Наявність та розмір заборгованості підтверджуються випискою по особовому рахунку, який згідно п.п. 57, 58 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 04.07.2018 року № 75, є регістрами, які банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Виписка з банківського рахунку\~це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів. Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Мінюсту від 12.04.12р. № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання операцій та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Зі змісту виписки вбачається повна інформація про рух коштів на рахунках, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей за договором. У наданій банком виписці, яку суд визнає належним і допустимим доказом у справі, відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта [PERSON] за № [NUMBER] , в тому числі, маються відомості щодо встановленого розміру кредитного ліміту, зняття грошових коштів клієнтом та погашення нею заборгованості. Фактичний рух по рахунку вважається фактом доведеності отримання відповідачем картки та користування нею і кредитними коштами, оскільки тільки їй було відомо ПІН-код. З виписки вбачається, що відповідач користувалась кредитною карткою № [NUMBER] , зокрема, знімала кошти, оплачувала товари та послуги, поповнювала картковий рахунок власними коштами. Обставини щодо користування кредитним лімітом та поповнення [PERSON] не оспорені відповідачем. Доказів про погашення чи відсутності заборгованості також не надано. Як вже вище зазначалось, що з виписки вбачається, що відповідач [PERSON] користувалась саме кредитною карткою № [NUMBER] , остання операція\~за \~ якою\~ \~ була\~ проведена\~відповідачем 26.11.2010\~року,\~ а\~ \~саме \~ регулярні\~ \~платежі \~ \~«PEOPLENET»\~у \~загальному \~ розмірі\~ 619,72\~ \~грн. Після \~ листопада\~ \~2010\~ \~року \~ [PERSON] \~ \~не користувалався\~кредитними коштами\~взагалі. В подальшому банком здійснювались автоматичні списання. У заяві від 08.10.2007 року зазначено, що 08.10.2007 року [PERSON] видана кредитна карта № [NUMBER] з кредитним лімітом 1000,00 грн., строком дії карти до 01/09, тобто до останнього дня січня 2009 року, що відповідач та її представник беруть до уваги заявляючи про сплив строку позовної давності саме 31.01.2012 року. При цьому у виписці по договору, зазначений саме той номер картки, яка видана [PERSON] 08.10.2007 року \~№ [NUMBER] зі встановленим кредитним лімітом 1000,00 грн., по усіх здійснених нею операціях до грудня 2010 року. Виписка не містить відомостей про зміну номеру вказаної картки, про видачу картки № [NUMBER] з терміном дії до 07/16 яка зазначена у довідці та користування нею відповідачкою. Таким чином належних і допустимих доказів про видачу [PERSON] інших кредитних карток і, відповідно, продовження строку дії кредитних відносин суду не надано. Отже є встановленим, що [PERSON] користувалася саме кредитною картою № [NUMBER] , та продовжувала нею користуватися і після 31.01.2009 року до грудня 2010 року, та з того часу не вчиняла дій щодо визнання нею свого боргу, згідно довідки позивача строк дії даної карти закінчився в січні 2013 року. Ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини, яка ратифікована Україною і є частиною її національного законодавства, гарантує кожній людині право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обґрунтовуючи наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, представник відповідача та відповідач вказували також на те, що сплив строк позовної давності. Слід також зазначити, що Верховний Суд своєю Постановою від 16 січня 2018 року в справі № 279/11064/15ц погодився з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. В постанові ВС зазначив, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за кредитом, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Також, відповідно до п.31 Постанови Пленуму ВСС України №5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до\~статті 256 Цивільного кодексу України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст. 257-258 Цивільного кодексу України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік. Відповідно до\~ст. 253 Цивільного кдексу України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з\~ч. 5\~ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Перебіг позовної давності щодо вимог кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до\~ст. 261 Цивільного кодексу України\~початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у Постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-20цс14, від 18 червня 2014 року у справі № 6-61цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15. Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З врахуванням наведеного, відповідно до\~статті 257 Цивільного кодексу України\~судом застосовується загальна позовна давність, яка складає три роки. Позов про стягнення заборгованості з відповідача подано позивачем до суду 23 січня 2018 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач з даним позовом звертався до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у листопаді 2017 року, ухвалою суду від 08.12.2017 року позовна заява повернута позивачу для подання до належного суду. Дана ухвала позивачем отримана 22.12.2017 року. Позивач просить провести стягнення за період з 2010 року, в зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущений строк позовної давності щодо захисту порушених прав та інтересів. Частинами\~4, 5\~ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На підставі оцінки усіх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що банк підтвердив своє порушене право вимагати погашення виниклої заборгованості, проте в межах умов, визначених довідкою про умови кредитування. Суд ,застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тоді якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі\~ст.266\~Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до\~ст. 264 Цивільного кодексу України \~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його участю чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь - які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16. Автоматичне погашення простроченої заборгованості не вважається визнанням боргу та підставою для переривання перебігу позовної давності, оскільки не являється результатом вольових дій боржника, воно свідчить по час коли кредитодавець дізнався про порушення умов договору позичальником. Банківська платіжна картка діє в межах визначеного нею терміну. За таким договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту і кінцевий термін повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 Цивільного кодексу України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення останнього дня місяця дії картки (ст.261 Цивільного Кодексу ), а не закінченням терміну дії договору. Таким чином, строк дії картки № [NUMBER] , яку відповідач отримала при укладанні кредитного договору про що свідчить і її підпис у заяві від 08 жовтня 2007 року, користувалася нею, закінчився в січні 2013 року. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог АТ «ПриватБанк». Всупереч вимог\~ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, будь-яких доказів щодо переукладання кредитного договору №б/н від 08 жовтня 2007 року та/або перевипуску картки за цим договором, позивачем не надано. Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12. Так п.п. 92-93 вищевказаної постанови від 28 березня 2018 року встановлено, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з \~ч.5 ст. 261\~ Цивільного кодексу України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, а тому суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до п. 2 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України підстав для відшкодування позивачу судового збору не має.

Outcome: dismissed