Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача У листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування №845 від 05.09.2011 року зареєстрованим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Ілик Г.М.. В даній квартирі зареєстрований її син, [PERSON] , який із 2019 року не проживає за вказаною адресою, при цьому, зніматися з реєстраційного обліку з квартири не бажає. Позивач повинна сплачувати додаткові кошти за житлово-комунальні послуги по квартирі з урахуванням реєстрації відповідача, через його реєстрацію у квартирі вона не може оформити субсидію, а тому просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач подала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання належним чином. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Суд встановив, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування №845 від 05.09.2011 року зареєстрованим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Ілик Г.М. Згідно акту №150 від 21.10.2022, складеного директором КП «Управитель «ЖЕО» Дрогобицької міської ради у присутності власниці квартири [PERSON] , та сусідів [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично за вказаною адресою не проживає з 2019 року і по час обстеження, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали [PERSON] немає. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до ЗУ від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло, житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст.379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у зазначеній квартирі більше року без поважних причин, у зв`язку з чим, на підставі положень ч.2 ст.405 ЦК України, втрачає право на користування цим житлом. За таких обставин позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.72 ЖК України, ст.405 ЦК України та

Outcome: approved