Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна. У своїй позовній заяві просив суд: - позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] ; - встановити над [PERSON] опіку та призначити його опікуном [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Свою позовну заяву обґрунтовує тим, [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після її смерті [PERSON] та [PERSON] опікуються позивачем та його сестрою [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що свого батька [PERSON] він практично не знаю, його виховувала померла мати, а на сьогодні утримують та займаються вихованням, піклуються здоров`ям та опікуються тільки дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] . Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, не цікавиться його життям, а тому позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав й стягнути аліменти на користь третьої особи - [PERSON] (дідусь позивача), якого призначити опікуном позивача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2022 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 січня 202 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 08 грудня 2022 року на адресу суду від Служби по справам дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, правом подачі відзиву не скористався. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов. Треті особи: Орган опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба по справам дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом під час розгляду справи було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва був зареєстрований шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначені: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копію свідоцтва про народження серія [NUMBER] . 05 березня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . 22 квітня 2009 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №38, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.04.2009 року) Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на [PERSON] ». Вказаний шлюб був розірваний згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва 17.08.2012 року. 26 грудня 2012 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі реєстрації шлюбів 26.12.2012 року зроблено актовий запис №135, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції у Київській області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26.12.2012 року. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». [PERSON] (мати позивача) померла [INFO] , ощ підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 28.11.2016 року. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що після смерті матері, дідусь позивача - [PERSON] та бабуся [PERSON] опікуються позивачем та його сестрою [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Подільського районного суду від 18.02.2010 року (справа № 2-5926/09) про стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] на утримання [PERSON] у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян, починаючи з 21.12.2009 року до досягнення мною повноліття. З довідки від 05.05.2017 року виданого Начальником Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві вбачається, що заборгованість [PERSON] по аліментам на утримання позивача станом на 01 травня 2017 року становить 162 518 грн. 70 коп. Щодо позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав, суд дійшов наступних висновків. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Крім того, у відповідності до положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Окрім того, в рішенні Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, рішення у справі Olsson v. Sweden (N2) від 27.11.1992) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я; без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд враховано що з Висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.11.2022 про доцільність позбавлення батьківських прав гр.. [PERSON] вбачається, що з метою надання до Суду письмового висновку органу опіки та піклування, згідно з частиною п`ятою статті 19 Сімейного кодексу України, службою у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації проведена відповідна робота, за результатами якої встановлено, що батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, жодним чином не бере участі у вихованні, не спілкується з сином, не піклується про стан здоров`я, не надає матеріальної допомоги на його утримання, за останні роки бачив його декілька разів. Водночас, всі питання догляду, виховання, навчання та матеріального забезпечення неповнолітнього [PERSON] вирішує дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] . Таким чином, відповідно до частини другої статі ст. 164 Сімейного кодексу України, пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3, вислухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини (протокол засідання від 15.11.2022 № 20), взявши до уваги думку неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , проаналізувавши зібрані матеріали, діючи в межах чинного законодавства та виходячи з якнайкращих інтересів дитини, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з вищевикладеним та враховуючи, що матеріали справи свідчать про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, а саме - [PERSON] , суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина. Щодо позовних вимог в частині призначення опікуна, суд дійшов наступних висновків. В своїх позовних вимогах позивач просить суд встановити над ним опіку та призначити його опікуном [PERSON] . Відповідно ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно ст. ст. 55, 59 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх,неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Частиною 4 статті 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Частинами 1, 2 статті 244 СК України передбачено, що опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Опіка (піклування) над неповнолітніми дітьми встановлюється у випадку, якщо батьки померли, невідомі, визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими, а також може бути встановлена і при житті батьків, зокрема, коли батьки судом позбавлені батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування з ними небезпечне для життя дитини (п. 2.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 N 34/166/131/88). Відповідно ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що Актом обстеження житлових умов, підтверджується, що позивач та [PERSON] , 2015 року народження, проживають в [ADDRESS] у двокімнатній квартирі разом з дідусем [PERSON] , 1958 року народження, бабусею [PERSON] , 1960 року народження, санітарно - гігієнічні умови відповідають нормам; житло обладнане всіма необхідними комунальними зручностями; в наявності функціонуюча побутова техніка; для виховання та розвитку дитини створені задовільні умови, є окреме місце, обладнане меблями та речами, необхідними для відпочинку та навчання; гр.. [PERSON] та [PERSON] з відповідальністю ставляться щодо виховання, навчання, розвитку онуків. [PERSON] працює в ТОВ «Новий Стандарт» на посаді механіка та отримую заробітну плату. Обмежень, за яких [PERSON] не може бути опікуном, судом не встановлено. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням особистих стосунків між позивачем та [PERSON] , можливостей виконувати обов`язки опікуна, з метою забезпечення особистих немайнових та майнових прав, а також інтересів неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд вважає за можливе, призначити [PERSON] опікуном над [PERSON] . Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів, суд дійшов наступних висновків. Суд зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 165 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частиною 3 ст. 165 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про позбавлення батька [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає за можливе стягнути аліменти з нього на утримання сина на користь фізичної особи, яка буде опікуватись буде опікуватись дитиною, в даному випадку - [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із з положеннями ч. 1, 2 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню суд виходить із мінімального розміру який встановлений для однієї дитини, а також те, що відповідач не надав доказів, що він не має можливості сплачувати аліменти, а тому вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 січня 2022 року до досягнення дитиною повноліття Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору, суд застосовує положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, відповідно до яких якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладено, Конституції України, Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 19, 141, 150, 164, 165, 181, 182, 183, 191 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved