Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 26079,65 грн. інфляційних втрат та 4630,90 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми, а всього 30710,55 грн. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2020 року в справі № 352/1539/20 задоволено позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останньої 94 530,78 грн заборгованості по орендній платі та наданих комунальних послуг відповідно до договору оренди нерухомого майна №10 від 21 червня 2017 року. Відповідачем частково було погашено вказану заборгованість в сумі 4484,55 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду сума інфляційних втрат, понесених фізичною особою-підприємцем [PERSON] становить 26079,65 грн., а сума трьох відсотків річних 4630,90 грн., в зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, але від представника позивача [PERSON] до суду до суду надійшла заява з клопотанням про розгляд справи без їх участі, просить задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав. Так, рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2020 року в справі № 352/1539/20 задоволено позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з останньої 94 530,78 грн заборгованості по орендній платі та наданих комунальних послуг відповідно до договору оренди нерухомого майна №10 від 21 червня 2017 року. Як вбачається з копії платіжного доручення № 2502 від 20 липня 2021 року відповідачем частково було погашено вказану заборгованість в сумі 4484,55 грн. Згідно розрахунку заборгованості, виконаного позивачем в позовній заяві (а.с. 2-3), сума інфляційних втрат, понесених [PERSON] з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення за період невиконання рішення суду з 17 грудня 2020 року по 25 серпня 2022 року складає 26079,65 грн., а три проценти річних від простроченої суми за цей період складають 4630,90 грн. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав. У пункті 45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Позивачем складено розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, відповідно до якого інфляційні витрати складають 26079,65 грн та три відсотки річних - 4630,90 грн., а всього 30710, 55 грн. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 750/5104/17 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків, викладених Верховним Судом України у Постанові від 20.01.2016 в справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися вимоги статті 625 ЦК України та у Постанові від 02.03.2016 в справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин, виходячи з наступного. Тому, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини поширюються вимоги статті 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, провадження № 686/21962/15-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. Зазначене також відповідає правовому висновку, наведеному у Постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, Постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у Постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Відповідач по справі була обізнана про грошове зобов`язання, оскільки рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2020 року в справі № 352/1539/20, з неї на користь позивача, було стягнуто заборгованість в сумі 94530,78 грн. за договором оренди. З огляду на те, що відповідач порушила грошове зобов`язання з виплати грошових коштів, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Саме такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у Постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Визначаючи розмір інфляційних втрат і 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.625 ЦК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 26079,65 грн. та 3 % річних у розмірі 4630,90 грн. за період з 17 грудня 2020 року по 23 серпня 2022 року за час прострочення виконання грошових зобов`язань, розмір яких підтверджено розрахунком, наведеним позивачем в позовній заяві, який перевіреного судом і з яким суд погоджується (а.с.2-3). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача витрати пов`язані із сплатою ним судового збору в сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved