Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача грошові кошти за вкладом «Депозит плюс на 12 міс» № [NUMBER] у розмірі 10 172, 49 доларів США, проценти за користування вкладом у розмірі 7 377, 15 доларів США, 3% річних у розмірі 2 053, 45 доларів США, пеню - 117 967, 97 грн. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] та банком укладено договір вкладом «Депозит плюс на 12 міс» 10 грудня 2013 року, згідно з яким він передав банку 10 000, 00 доларів США на дванадцять місяців як депозит під 10 % річних. 11 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до банку із заявою про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами, яку банк отримав засобами поштового зв`язку 17 серпня 2021 року за вх. № 1936495-ВБ, проте вимога виконана не була. У своєму відзиві стороною відповідача позов не визнано і зазначено, що банк не є належним відповідачем у справі, оскільки борг за депозитним договором вкладом «Депозит плюс на 12 міс» 10 грудня 2013 року, який є предметом спору у даній справі, переведено на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з врахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку 1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Тому, на переконання відповідача, ТОВ «ФК «Фінілон» є боржником перед [PERSON] ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 19 серпня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 26 серпня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку /а. с. 13-14/. 19 жовтня 2021 року представником відповідача до суду подано відзив на позов /а. с. 37-58/. 17 листопада 2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив банку-відповідача, на які ще 10 листопада 2021 року стороною від подача було подано заперечення /а. с. 62-75, 76-86/. 08 грудня 2021 року стороною позивача до суду подано додаткові пояснення щодо позову /а. с. 91-98/. 23 грудня 2021 року ухвалою судді закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 101/. 23 травня 2022 року представник відповідача подала пояснення щодо укладення договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року /а. с. 104-107/. 12 грудня 2022 року на електронну поштову скриньку суду представник позивача подала клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, за наявними у матеріалах справи документами і постановлення рішення суду про задоволення позову. Позивач, його представник, представник відповідача, представник третьої особи у справі у судове засідання не з`явилися, окрім вищевказаних, заяви по суті та / або з процесуальних питань до суду не надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 10 грудня 2012 року сторонами укладено договір вкладу «Депозит плюс на 12 міс» № [NUMBER], за умовами якого [PERSON] 03 січня 2014 року передав банку, а банк прийняв грошові кошти у сумі 10 000, 00 доларів США, з відсотковою ставкою 10 % річних /а. с. 4, 5/. 11 серпня 2021 року позивач засобами поштового зв`язку надіслав на адресу банку заяву про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами, яку банк отримав 17 серпня 2021 року за вх. № 1936495-ВБ, однак таку вимогу банк не виконав, а надав відповідь 25 серпня 2021 року про неможливість ідентифікувати особу клієнта банку із звернення /а. с. 32, 33/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У статті 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні. При цьому згідно із частиною другою статті 1070 Цивільного кодексу України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами частин першої та шостої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Оскільки відповідач на першу вимогу вкладника не повернув кошти, відбулось прострочення виконання зобов`язання, а також не виплатив позивачу проценти за договором банківського вкладу, то позовні вимоги є обґрунтованими у межах позовних вимог. Встановлено, що позивач направив відповідачу заяву з вимогою про розірвання депозитних договорів і повернення вкладів з процентами, яку банк отримав 17 серпня 2021 року, що вбачається з наданої відповіді з фактичною відмовою на таку вимогу. Таким чином з 20 серпня 2021 року договір вкладу «Депозит плюс на 12 міс» № [NUMBER] від 10 грудня 2013 року вважається розірваним, вклад мав бути повернений разом із нарахованими до цієї дати річними відсотками. Позивач просить стягнути з відповідача суму вкладу і відсотки за вкладом за період з 10 травня 2014 року по 09 серпня 2021 року. Судом встановлено, що по закінченні строку договору позивачу не було виплачено суму вкладу у розмірі 10 000, 00 доларів США з нарахованими процентами у розмірі 10 % річних. Також суму вкладу разом з усіма нарахованими відсотками у розмірі 10 % річних позивачеві банк не виплатив, незважаючи на таку вимогу вкладника від 11 серпня 2021 року. За період з 10 травня 2014 року по 09 серпня 2021 року сума нарахованих відсотків за користування грошовими коштами позивача - вкладом у розмірі 10 000, 00 доларів США, а не 10 1072, 49 доларів США, за ставкою 10 % річних становить 7 252, 05 доларів США. Посилаючись на те, що банк не повернув позивачу вклад, а без відома та дозволу передав його ФК «Фінілон», яка не має ліцензії на здійснення фінансових операцій, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 17 листопада 2014 року по 09 серпня 2021 року, та суму пені за незаконне списання коштів згідно з підпунктом 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», розрахувавши її за період з 09 серпня 2020 року по 09 серпня 2021 року. Разом з тим прострочення виконання зобов`язання почалося з 20 серпня 2021 року, а розраховуючи суму пені за ставкою 3, 6 % на місяць, позивач не надав доказів того така процентна ставка встановлена банком для короткострокового кредиту. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 6 307, 34 грн в дохід Держави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved