Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивачка 29.11.2021 звернулася до суду з даним позовом, в якому прохала стягнути з [PERSON] на її користь в порядку поділу спільного майна подружжя 127749 грн грошової компенсації однієї другої частини загальної вартості легкових автомобілів Volkswagen Golf 2, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та Mitsubishi Pajero, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що зареєстровані на ім`я відповідача, судовий збір 1277 грн. 49 коп., а всього - 129026 грн.49 коп. В обґрунтування позову зазначала, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18.06.1999 по 02.07.2021. Від спільного життя мають сина - [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 23.09.2021 року з [PERSON] на утримання сина [PERSON] стягнуті аліменти в розмірі однієї четвертої частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.08.2021 та до досягнення дитиною повноліття. Окрім того. В період шлюбу сторонами, як подружжям, були набуті два легкові автомобілі: 1)Volkswagen Golf 2, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] - на день звернення до суду його вартість складає 2200 дол. США, або 57948 грн. (за курсом НБУ 26,34); 2)Mitsubishi Pajero, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] - на день звернення до суду його вартість складає 7500 дол. США, або 197550 грн. (за курсом НБУ 26,34). Загальна вартість двох автомобілів складає 9700 дол. США, або 255498 грн. (за курсом НБУ). Одна друга частина їх загальної вартості складає 127749 грн. (255498 : 2 = 127749), що є ціною позову. [PERSON] не заперечує того, що зазначені автомобілі є їхньою спільною сумісною власністю. Проте не можуть домовитись про їх поділ у спосіб, за яким відповідач сплачує [PERSON] грошову компенсацію належної позивачці однієї другої частки автомобілів, загальної вартості та залишає у своїй особистій приватній власності обидва ці автомобілі, що і змушує останню звернутись до суду. У поданому відзиві (а.с. 77-79 т.1) представник відповідача - адвокат Гарбар М.Л. зазначала, що [PERSON] погоджується, що зазначені позивачкою автомобілі були набуті в період їхнього шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю обох з подружжя. Проте, зазначена позивачкою їх вартість, виходячи з дійсної їх вартості на час розгляду справи, є значно завищеною. Так, при визначенні їх вартості вона посилається на витяг з Інтернет сайту AUTO.RIA, де враховано модель автомобіля, рік випуску, але не їх фактичний технічний стан, що суттєво впливає на їх вартість. Окрім того, позивачкою взято автомобілі з найвищою ціновою політикою. Позивачкою не враховано, що обидва автомобілі з високим рівнем зношення та потребують значних грошових вкладень для безпечної їх експлуатації. Відповідач не погоджується з вартістю автомобілів визначених позивачкою, що складає ціну позову, а тому вважає, що компенсація половини вартості обох автомобілів має здійснюватися, виходячи з дійсної їх вартості на час розгляду справи, із врахуванням їх зносу та реального стану. Враховуючи цінову політику вторинного автомобільного ринку, зважаючи на технічний стан заявлених вище автомобілів, реальна їх вартість становить: Volkswagen Golf 2, 1990 року випуску - 700 дол. США, а автомобіль марки Mitsubishi Pejero. 1997 року випуску - 3500 дол. США, що відповідно за два автомобілі становить - 4200 дол. США, а в перерахунку на національну грошову одиницю за курсом НБУ це - 29,25 х 4200 = 122850 грн. Отже, половина зазначеної суми складає - 61425 грн. А тому вважає, що саме на таку суму, за його розрахунками може претендувати позивачка в якості компенсації своєї частки у визначеному нею майні (двох автомобілів). 26.09.2022 позивачка [PERSON] в клопотанні поданому до суду (а.с.189 т.1) зазначила, що погоджується на оцінку запропоновану [PERSON] , а саме: автомобіль Volkswagen Golf 2, 1990 року випуску - 700 дол. США, а автомобіль Mitsubishi Pajero, 1997 року випуску - 3500 дол. США, що відповідно за два автомобіля становить 4200 дол. США, а в перерахунку становить за курсом НБУ - 122850 грн. Отже, половина зазначеної суми складає - 61425 грн. 07.06.2022 представник відповідача [PERSON] - адвокат Гарбар М.Л. подала зустрічний позов (а.с.86-88 т.1), в якому прохала визнати боргове зобов`язання [PERSON] , згідно рахунку-повідомлення станом на 01.08.2021 №206 033995 ІД 826524, у сумі 116952,29 грн. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (по одній другій за кожним із подружжя) та врахувати при поділі всього майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі 18.06.1999 по 01.08.2021 та мають спільного сина [PERSON] , який наразі проживає з відповідачкою та перебуває на утриманні обох батьків. В період перебування в шлюбі позивачем було придбано два легкових автомобілі Volkswagen Golf 2, 1990 року випуску та марки Mitsubishi Pejero, 1997 року випуску, які в силу ст. 60 ч.1 СК України належать до спільної сумісної власності подружжя. Відповідачка бажає поділити автомобілі, проте, крім них, за час спільного проживання як подружжя, в сторін утворилися і боргові зобов`язання. Так, за період перебування в шлюбі було здобуто борг за несплату житлово-комунальних послуг. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 01.06.1997, від 25.04.2003, свідоцтва про право власності на житло від 23.06.1993. Саме у зазначеній квартирі сторони проживали сім`єю. Позивачем, як власником квартири, задля забезпечення квартири теплом, світлом, вадою (холодною та гарячою) та іншими послугами, 10.06.2003 року було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території на строк - б/с, на підставі якого до кварти надаються комунальні та інші послуги, пов`язані з її експлуатацією її мешканцями, за які має бути сплачена плата на рахунок власника будинку або підприємств, які обслуговує будинок. Так, за період перебування в шлюбі, а саме: з 2012 станом на 01.08.2021, за надання житлово-комунальних послуг виникла заборгованість в сумі - 116952,29 грн., яку, враховуючи характер послуг за які вона виникла та наявний інтерес сім`ї в користуванні цими послугами, також слід віднести до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та розділити порівну між сторонами. За таких обставин, боргове зобов`язання позивача в розмірі 116952,29 грн, яке виникло за не оплату наданих житлово-комунальних послуг, за період перебування в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому половина цієї суми є боргом відповідачки, що відповідно має бути враховано при визначенні суми компенсації як половини вартості спільно нажитих автомобілів за первинним позовом. Позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання 22.12.2022 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно. 20.12.2022 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.116 т.1). Також подала клопотання з проханням про відмову [PERSON] в зустрічному позові (а.с.117 т.1). Відповідачка за зустрічним позовом проти взаєморозрахунків, тому що до позивача не було пред`явлено ніяких судових позовів по боргах за квартиру та пред`явлено не може бути. Любі судові позови пред`являються протягом трьох років згідно ст. 257 ЦК України, а також згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом тільки за заявою сторони. На час війни, або військового положення жодна організація будь-якої форми власності не вправі пред`являти жодних претензій, або позовів до боржників. Також зазначала, що не проживала з [PERSON] з 16.03.2021 в даній квартирі та фактично не користувалася даними послугами та не отримувала їх. Відповідачка із спільним сином винаймають квартиру. Отже, борги за квартиру [ADDRESS] [PERSON] не визнає у повному обсязі, у зв`язку з тим, що немає судового наказу, або судового рішення про стягнення суми боргу з позивача. Представник позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом - [PERSON] у судове засідання 22.12.2022 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання 22.12.2022 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно. У судовому засіданні 23.11.2022 первісний позов визнав частково. Прохав задовольнити зустрічний позов. Вказав, що вказані два автомобіля оцінює у 122 850 гривень, отже, половина цих автомобілів на суму 61425 грн належить позивачці [PERSON] . Він є власником квартири [ADDRESS] ; спочатку був власником однієї третини цієї квартири, потім успадкував ще дві третини. Він одружився з позивачкою в 1999 році, вона одразу стала проживати в цій квартирі, зареєструвалася в квартирі 11.11.1999 року. Позивачка після народження дитини пару років жила в Миронівці, але не постійно. Зараз позивачка в квартирі [ADDRESS] не проживає, з`їхала навесні 2021 року. Вони розірвали шлюб 01.08.2021 року. Борг за комунальні послуги на 01.08.2021 складав 116 952,29 грн та даний час повністю не сплачений. Наявність боргу підтверджується квитанцією. Дана заборгованість утворилася з 2012 року. Лічильник в квартирі стоїть тільки на електрику, отже плата за комунальні послуги залежить від кількості проживаючих. Звертався до дружини щодо погашення заборгованості, але вона вважає, що це його борг. В цій квартирі він мешкав по півроку в рік. Останній за часом договір він уклав з ЖЕП - в 2001 році. Таким чином, половина боргу складає 58 476 гривень. Він готовий сплати компенсацію позивачці з урахуванням боргу за комунальними послугами в сумі 2949 грн (61425-58476). Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвокат Гарбар М.Л. у судовому засіданні у судовому засіданні первісний позов визнала частково, підтримала зустрічний позов в повному обсязі. Пояснила, що [PERSON] не заперечує, що вказані два автомобілі є спільною сумісною власністю. Однак, прохає врахувати при визначенні суми компенсації і зобов`язання за комунальними послугами по квартирі [ADDRESS] . [PERSON] на даний час у цій квартирі фактично не проживає, але є зареєстрованою, а нарахування оплати комунальних послуг відбувається в залежності від кількості зареєстрованих осіб. Представник третьої особи за зустрічним позовом ПрАТ «АК «Київводоканал» - адвокат Карандюк Ю.О. у судове засідання 22.12.2022, в режимі відеоконференції, не вийшла. В письмових поясненнях третьої особи (а.с.162-164 т.1) зазначила, що згідно облікової бази ПрАТ «АК «Київводоканал» за адресою: [ADDRESS] послуги з водопостачання та водовідведення надаються по особовому рахунку № [NUMBER] , що відкрито на [PERSON] . Нарахування обсягу спожитих послуг за адресою [ADDRESS] проводиться на 2 особи згідно п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення і типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, за показниками загально будинкового приладу обліку води, оскільки в ПрАТ «АК «Київводоканал» відсутності відомості про засоби обліку води у квартирі. Станом на 30.08.2022 по особовому рахунку № [NUMBER] обліковується заборгованість 18 432,00 грн. Представник третьої особи за зустрічним позовом КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» у судове засідання не з`явився. 30.09.2022 представником КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» Ральчук Н.В. подано заяву про розгляд справи без участі їх представника та додала письмові пояснення третьої особи. (а.с.210-220 т.1) В яких зазначено, що особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] рахується за [PERSON] . За даною адресою обліковується заборгованість за послуги, спожиті до 01.05.2018 зокрема: 9390,51 грн,- за послугу централізованого опалення (ЦО), 2902,96 грн.- за послугу гарячого водопостачання (ЦПГВ), заборгованість виникла в результаті не відповідності оплати нарахуванням. Засоби обліку гарячої води та теплової енергії у квартирі відсутні. До 01.05.2018, послуги надавалися діючим на той момент ПАТ «Київенерго». З 01.05.2018 за КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» закріплено майно територіальної громади міста Києва та саме з цього періоду Підприємство набуло статусу Виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у вищезазначеному будинку. Заборгованість за послуги, спожиті протягом 01.05.2018- 01.09.2022 становить, зокрема: 44677,55 грн. - за послуги з централізованого опалення (ЦО)/постачання теплової енергії (ТЕ); 22412,92 грн. - за послуги з централізованого постачання гарячої води (ПГВ)/постачання гарячої води; 310,58 грн. - за послугу з абонентське обслуговування постачання теплової енергії; 153,50 грн. - за послугу з абонентське обслуговування постачання гарячої води; 136,36 грн. - за послугу з обслуговування будинкового вузла комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії. За період з 01.05.2018 по 01.09.2022 р. за особовим рахунком споживача, не було здійснено жодної оплати. Представник третьої особи за зустрічним позовом КП «КИЇВКОМУНСЕРВІС» у судове засідання не з`явився. 30.09.2022 директором КП «КИЇВКОМУНСЕРВІС» Ляшкевич М.В. подано заяву про розгляд справи без участі їх представника (а.с.206-207 т.1). Представник третьої особи за зустрічним позовом КП «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ОБОЛОНСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.07.2021 (ДНЗС - 02.08.2021) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.06.1999 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 659 (а.с.12-13 т.1). Від даного шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с.15 т.1). Згідно реєстраційних карток з Єдиного державного реєстру МВС зареєстровані за [PERSON] два автомобілі: 1)01.03.2002 - транспортний засіб VOLKSWAGEN GOLF 2, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.52 т.2); 2) 25.04.2015 - транспортний засіб MITSUBISHI PAJERO, 1997 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.53 т.2). Отже, зазначені автомобілі придбані в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. З довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги, виданої 13.08.2014 ДК УЖГ Оболонського району м. Києва (а.с.97 т.1) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: дружина [PERSON] та син [PERSON] , а власник [PERSON] без реєстрації. Станом на 13 серпня 2014 заборгованість по квартплаті становила 10926,97 грн. [PERSON] зареєструвалась у зазначеній квартирі 11.11.1999, а син подружжя [PERSON] був зареєстрований 07.08.2014. У вказаній квартирі [PERSON] проживала до березня 2021 року, після чого в квартирі не проживає, однак залишається зареєстрованою, що не оспорюється сторонами. [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях), на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.06.1993 Фондом комунального майна Мінського р-на м. Києва за № 772, (а.с.93 т.1). Після смерті [INFO] [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.06.1997 державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори Пашковець О.В. та зареєстровано в реєстрі за №6н-454, спадкоємцями майна померлої є: чоловік [PERSON] та її син [PERSON] , в рівних долях (а.с.95 т.1). Так, після смерті [INFO] батька, [PERSON] став єдиним власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25.04.2003 державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Тодорович О.Л. та зареєстровано в реєстрі за №Зе-1230 (а.с.94 т.1). 10.06.2003 між власником будинку № 30 та власником квартири №69 укладено безстроковий договір (а.с.96 т.1), як і зазначено у зустрічному позові (зворотній бік а.с. 86 т.1), про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. У рахунку-повідомленні (а.с.98 т.1) станом на 01.08.2021 вказано до сплати за житлово-комунальні послуги, надані за адресою: [ADDRESS] 116952,29 грн, а саме: 1)КП «Керуюча компанія Оболонського р-н» за утримання будинків та прибудинкових територій - 27828,81 грн.; 2)«Київводоканал» за водопостачання та водовідведення - 14379,74 грн; 3) КП «Київкомунсервіс» за вивезення побутових відходів - 2377,08 грн 4)КП «Київтеплоенерго» за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води - 72366,46 грн. Відповідно до розрахунків заборгованості за послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] від 01.09.2022 заборгованість станом на 31.07.2021 становила 63021,52 грн, а саме: за період 01.05.2018-31.07.2021 складає 50728,05 грн (а.с.213-214 т.1); за період 01.07.2015-31.04.2018 складає 12293,47 грн (а.с. 215-216 т.1). За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Щодо вирішення первісного позову Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Позивачка не претендує на те, щоб автомобілі залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Відповідач не заперечує проти сплати компенсації позивачці, однак сторони зазначають різни суми компенсації. У пунктах 44-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі 209/3085/20 зазначено, «що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі N 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.» Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобілів VOLKSWAGEN GOLF 2 та MITSUBISHI PAJERO, що перебувають у спільній сумісній власності, бо набуті за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. Відповідач не заперечує. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 910/3009/18 (пункт 63)). У сторін відсутній спір в тій частині, що автомобілі виділяються у власність [PERSON] і він сплачує компенсацію позивачці. Сторони також дійшли згоди щодо вартості двох автомобілів, а саме: 122850 грн. Отже, половина зазначеної суми в якості компенсації складає - 61425 грн. Щодо вирішення зустрічного позову У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджуються відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478]. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року N 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон). Згідно з частиною першою статті 13 Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону). Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. В матеріалах справи міститься неякісна копія договору від 10.06.2009 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, з якої вбачається, що він укладений між [PERSON] як співвласником та власником будинку (а.с.96 т.1). А згідно рахунку-повідомлення станом на 01.08.2021 борг за утримання будинків та прибудинкової території становить 27828,81 грн (а.с.98 т.1). Якщо новий власник набув право власності у порядку спадкування, то він відповідно до статті 1218 Цивільного Кодексу України отримує всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті, в розмірі вартості спадкового майна. Отже, у разі прийняття спадщини спадкоємцем на нього покладаються усі обов`язки щодо заборгованості за комунальні послуги. [PERSON] успадкував дві треті частки квартири та став єдиним власником з 25.04.2003. Станом на 13.08.2014 заборгованість по квартплаті становила - 10926,97 грн (а.с.97 т.1), що не дає можливість прослідкувати періоди виникнення заборгованості та чи не було успадкована певна сума заборгованості за комунальні послуги. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Як зазначала Велика Палата Верховного Суду у пунктах 62-66 постанови від 30 червня 2020 року Справа № 638/18231/15-ц, що «погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.» В судовому засіданні позивач казав, що борг повністю не сплачений. В підтвердження не надано жодного доказу щодо розміру сплаченого боргу та його залишку. Судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась щомісяця, то, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в п. 46 постанови від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Таким чином, суд вважає слушними доводи відповідачки щодо відсутності судового наказу або судового рішення про стягнення заборгованості, а також щодо можливості стягнення боргу за комунальні послуги в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц). Таким чином, суд приходить до висновку, що наявність та сума боргу не доведена [PERSON] належними та допустимими доказами. Суд критично оцінює рахунок-повідомлення станом на 01.08.2021 (а.с.98 т.1), оскільки, на думку суду, він не підтверджує беззаперечно наявність боргу в конкретній сумі 116952,29 грн. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного та відмову у задоволенні зустрічного позовів. Згідно правил статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача. Приймаючи до уваги вимоги статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», та враховуючи те, що задоволено лише первісний позов частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судовий збір в розмірі 614,25 грн.

Outcome: partial