Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

22.08.2022 позивачка [PERSON] через засоби поштового зв`язку звернулась Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток, відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.08.2022 позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачці строку для усунення недоліків позову протягом семи днів з дня отримання копії ухвали (т. 1 а.с. 75, 76). 06.09.2022 року позивачкою надіслано до суду на виконання вимог ухвали позовну заяву у новій редакції (т. 1 а.с. 78-80, 82-104). За заявленими вимогами позивачка просить скасувати наказ від 25.07.2022 про звільнення її з роботи з посади заступника начальника юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» та поновити на роботі; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за період з дати звільнення по дату винесення рішення у справі; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування вимог позивачка посилається на те, що вона працювала на посаді заступника начальника юридичної служби з 18.07.2018. Після розпочатих російською федерацією воєнних дій 24.02.2022 працювала в дистанційному режимі, згодом неодноразово зверталася про надання відпустки без збереження заробітної плати. Позивачка зазначає, що 27.06.2022 та 07.07.2022 вона зверталась із заявами про призупинення дії трудового договору до дня припинення або скасування воєнного стану, вказуючи, що у відповідача відсутні належні місця укриттів від ракетної небезпеки, вона є одинокою матір`ю, на утримання має двох неповнолітніх дітей віком 13 та 14 років, через стресову ситуацію переживає панічні атаки. 07.07.2022 вона одержала лист відповідача № НЗК-08/389 від 05.07.2022 з повідомленням, що призупинення дії трудового договору є недоцільним. Вказує, що 05.08.2022 одержала від відповідача лист № НЗК-08/406 про надання пояснень щодо відсутності на роботі у період з 09.05.2022 по 11.05.2022, зазначивши поважність причин. Того ж числа - 05.08.2022 від відповідача одержала лист № НЗК-08/492 від 25.07.2022 про те, що 25.07.2022 її звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) та такого ж змісту лист № НЗК-08/515 від 27.07.2022. Ще 09.08.2022 одержала від відповідача лист № НЗК-08/529 від 29.07.2022, що її звільнено з роботи 25.07.2022 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Позивачка стверджує, що її звільнення є незаконним, оскільки порушує норми ст. 43 Конституції України, ч.2 ст. 1, ч.1 ст. 2, ст. 5-1, п) 4 ч.1 ст. 40, ч.1 ст. 148, ч. ч. 1, 3 ст. 149 КЗпП України, ч.ч. 1-2 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Лист відповідача щодо надання пояснень стосовно відсутності на роботі у період з 09.05.2022 по 11.05.2022 вона одержала в той же день, коли і повідомлення про її звільнення за прогул. В порушення вимог ч. 1 ст. 148 КЗпП України її звільнено більш як через два місяці після виявлення проступку. Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Пояснення про причини нез`явлення на робочому місці відповідачем у неї не відбиралися. Зазначає, що вона весь час перебувала на зв`язку із підлеглими та координувала роботу юридичної служби, тобто виконувала свої посадові обов`язки, оскільки жодним документом АТ «Укрзалізниця» не встановлено для неї обмеження виконувати трудові обов`язки лише за адресою місцезнаходження регіональної філії «Південно-Західна залізниця»: м. Київ, вул. Лисенка, 6. Фактичне систематичне виконання нею трудових обов`язків, навіть у вихідні, у час перебування у відпустці без збереження заробітної плати за весь період воєнного стану підтверджується скрін-шотами переписки у месенджерах. Фактично для неї був встановлений ненормований робочий час, оскільки завдання юридичної служби виконувалися також на вихідних. Вона неодноразово повідомляла відповідача про те, що є одинокою матір`ю та виховує і утримує двох неповнолітніх дітей власними силами, оскільки їх батько помер. Позивачка вказує, що розмір її середньоденної заробітної плати складає 1 525,31 грн. Станом на 03.09.2022 підлягає виплаті їй відповідачем за час вимушеного прогулу з 25.07.2022 сума заробітку 45 759,30 грн. Позивачка стверджує, що відповідачем, відповідно ст. 237-1 КЗпП України, була завдана їй моральна шкода, заподіяна незаконним звільненням у розмірі 10 000 грн. Порушення її прав призвели до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, завдало душевної травми, духовних переживань, оскільки з початку її навчання на юриста і до сьогоднішнього моменту відповідально ставилася до будь яких покладених на неї обов`язків, завжди підтримувала свою ділову репутацію на високому рівні, має великий професійний досвід, зарекомендувала себе висококваліфікованим фахівцем. За час перебування на посаді дисциплінарні стягнення не застосовувались. Незаконне звільнення вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, адже до звільнення вона мала гарантовану роботу та певний рівень щомісячного грошового забезпечення. На утриманні має двох неповнолітніх дітей, яких виховує та забезпечує всім необхідним сама і має докладати зусиль не лише для щоденного забезпечення всім необхідним для життя, а й для накопичення певних грошових коштів, необхідних для фінансування в подальшому їх освіти у вищих навчальних закладах, що після незаконного звільнення вимагає від неї додаткових зусиль для пошуку стабільної роботи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2022 відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та за клопотанням позивачки витребувані від відповідача письмові докази (т. 1 а.с. 191-197). Ухвалою суду від 20.10.2022 заяву представника відповідача АТ «Українська залізниця» Топоріної Л.М. про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення (т. 1 а.с. 217-219). Ухвалою суду від 26.10.2022 у задоволенні клопотання позивачки [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено (т. 1 а.с. 227-228). Ухвалою суду від 26.10.2022 заяву представника відповідача АТ «Українська залізниця» Топоріної Л.М. про відвід головуючої судді Виниченко Л.М. визнано необґрунтованою. Заяву про відвід головуючої судді передано для її вирішення у порядку, встановленому частиною 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України (т. 1 а.с. 241-243). Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. від 02.11.2022 в задоволенні заяви представника відповідача АТ «Українська залізниця» Топоріної Л.М. про відвід головуючої судді Виниченко Л.М. відмовлено; постановлено проведення розгляду справи в тому ж складі суду (т. 1 а.с. 248-250). 31.10.2022 року до суду від позивачки [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у загальному провадженні (т. 2 а.с. 1-3). 03.11.2022 та 07.11.2022 до суду на виконання ухвали про витребування доказів від відповідача надійшли копії документів (т. 2 а.с. 5-18, 19-36, 40-71). 08.11.2022 до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову повністю. Зазначено, що з 17.07.2018 позивачка [PERSON] була прийнята на посаду заступника начальника юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» за переведенням з посади головного юриста відділу адвокатського представництва в судах юридичного департаменту ПАТ «Укрзалізниця» згідно наказу № 614/ОС від 16.07.2018. Відповідно до наказу, тип договору - безстроковий, без укладення контракту, робота основна, умови праці - нормальні, без випробувального строку. Відповідно до Посадової інструкції, з якою позивачка ознайомлена під підпис 02.12.2021, розташуванням робочого місця заступника начальника юридичної служби є: м. Київ, вул. Лисенка, буд. 6 . Наказом № 329-Н від 28.10.2021 «Про встановлення норми тривалості робочого часу працівників регіональної філії на 2022 рік» для організації роботи працівників апарату управління та виробничого штату структурних підрозділів апарату управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» встановлена тривалість щоденної роботи 8,25 годин (8 год. 15 хв.), по п`ятницях - 7,00 год. Встановлений режим роботи: початок роботи - 8 год. 00 хв., закінчення роботи - 17 год. 00 хв. (по п`ятницях - 15 год. 45 хв.), перерва для відпочинку і харчування - з 12 год. 00 хв. до 12 год. 45 хв. Наказом № 052-Н від 12.04.2022 «Про встановлення норми тривалості робочого часу працівникам регіональної філії на 2022 рік у період дії правового режиму воєнного стану» для вказаних працівників установлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями (субота і неділя) з тривалістю робочого часу 40 годин на тиждень, річну норму 2054 години з відповідним графіком роботи. Цим наказом не змінювався режим роботи, час початку та закінчення робочого часу. Наказом № 137-Н від 30.06.2022 «Про встановлення неповного робочого тижня», у липні 2022 року для працівників підрозділів апарату управління регіональної філії, які працюють за графіком п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями (у тому числі яким встановлено режим простою та які працюють дистанційно), режим неповного робочого тижня з неробочими днями 08.07.2022 та 22.07.2022 (п`ятниці). У регіональній філії не запроваджувалась у 2022 році дистанційна робота наказом або розпорядженням роботодавця, відповідно до частини 11 КЗпП України. Відповідно до Актів про відсутність на роботі працівника від 04.07.2022, 05.07.2022, 06.07.2022, 07.07.2022, Довідок від 04.07.2022, 05.07.2022, 06.07.2022, 07.07.2022 про дані системи контролю доступу в приміщення адміністративної будівлі Управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», [PERSON] була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня 04.07.2022, 05.07.2022, 06.07.2022, 07.07.2022, що також підтверджується табелем обліку використання робочого часу за липень 2022 року. У зазначені дати позивачка не перебувала у відпустці, відрядженні, на лікарняному, не переводилась тимчасово на іншу роботу чи на інший підрозділ. З метою отримання письмових пояснень про причини відсутності на роботі та встановлення поважності причин відсутності 04.07.2022, 05.07.2022, 06.07.2022, 07.07.2022, відповідно до вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України, за розпорядженням керівництва регіональної філії посадовими особами юридичної служби були здійснені спроби встановити телефонний зв`язок із [PERSON] . Однак, на виклики позивачка не відповідала, про що складений акт від 07.07.2022. Як зазначає [PERSON] , вона безпосередньо перебувала на зв`язку з працівниками юридичної служби регіональної філії, спілкувалась по Вайберу 11.07.2022, 19.07.2022, відповідно доданих до позову скрін-шот; ймовірно, зверталась до роботодавця із заявами датованими 07.07.2022 про призупинення трудового договору, однак станом на 07.11.2022 не повідомила про причини відсутності на роботі протягом робочих днів 04-07.07.2022, не обґрунтувала поважність причин відсутності на роботі та не надала підтверджуючі документи. Позивачка свідомо не надала письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі протягом вказаних робочих днів, що не перешкоджає роботодавцю застосувати дисциплінарне стягнення в порядку, визначеному ст. 149 КЗпП України. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», підставою для призупинення дії трудового договору є неможливість надання та виконання роботи. Як була повідомлена [PERSON] листом № НЗК-08/389 від 05.07.2022, АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» мало можливість надавати роботу заступнику начальника юридичної служби регіональної філії, усі структурні та виробничі підрозділи регіональної філії продовжували працювати у воєнний час та забезпечували роботою всіх працівників. Крім того, заяви, з якими до відповідача зверталась начебто позивачка, підписані невстановленою особою, підписи суттєво відрізняються від власноручних підписів [PERSON] , що ставить під сумнів факт звернення до відповідача саме позивачкою із заявами про призупинення трудового договору. Ні у відповідних заявах, ні в позові [PERSON] не обґрунтувала підстав для зупинення дії трудового договору, відповідно наведеного закону. Також позивачкою не підтверджено її статус, як одинокої матері, на яку поширюються гарантії, встановлені ст. 184 КЗпП України. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди ґрунтуються на переконанні позивачки, що її звільнення є незаконним. Однак, звільнення [PERSON] із займаної посади здійснено правомірно, відповідно до вимог чинного законодавства. Також позивачкою не надано обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди 10000 грн. (т. 2 а.с. 72-77). 14.11.2022 до суду електронною поштою від представника АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Топоріної Л.М. надійшли пояснення по справі з клопотанням про витребування доказів, у яких представник відповідача [PERSON] зазначає, що позивачка не надала роботодавцю документи або інші докази, які б підтверджували її статус одинокої матері, натомість рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.03.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] - батьком їх спільних дітей, був розірваний та 15.06.2019 позивачка уклала шлюб з громадянином Тунісу [PERSON] . Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.11.2019 у справі № 359/1533/19 встановлено, що [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] , який 15.06.2019 зареєстрований в республіці Туніс; подружжя спільно утримує без фінансової допомоги з боку першого чоловіка [PERSON] неповнолітніх дітей [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 99-102). 14.11.2022 року до суду від представника відповідача [PERSON] електронною поштою надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, визнання явки позивача і представника позивача в судове засідання обов`язковою та виклик свідків (т. 2 а.с. 118-122). 16.11.2022 до суду надійшло клопотання представника позивачки [PERSON] про залучення до справи доказів (т. 2 а.с. 169-177). Ухвалою суду від 02.12.2022 у задоволенні клопотання позивачки [PERSON] про розгляд за справи правилами загального позовного провадження відмовлено (т. 2 а.с. 195). 02.12.2021 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивачки [PERSON] просить задовольнити позовні вимоги. Вказує, що на утриманні у позивачки [PERSON] перебуває двоє малолітніх дітей 2008 та 2009 року народження, у яких не має батька, про що було відомо відповідачу із особової справи позивачки, а також у заявах [PERSON] до відповідача зазначала, що є одинокою матір`ю; діти не були усиновлені теперішнім чоловіком позивачки. При звільненні [PERSON] було виплачено компенсацію за невикористаний ненормований 21 робочий день, що підтверджує роботу позивачки за ненормованим графіком, тому остання не могла бути звільнена із займаної посади за прогул лише в силу не знаходження на робочому місці за адресою регіональної філії без доведення обставин, що [PERSON] не виконувала свої трудові функції, передбачені посадовою інструкцією та трудовим договором. Позивачка займала посаду заступника начальника юридичної служби та підпорядковувалась начальнику юридичної служби [PERSON] , яка контролювала виконання позивачкою трудових обов`язків, здійснювала облік робочого часу, нею були підписані табелі робочого часу за лютий-червень 2022. За вказівкою керівництва 9-11.05.2022 всі працівники апарату управління працювали вдома, були в ці дні лише поодинокі випадки виходу працівників. Табель обліку робочого часу за липень 2022 підписаний 20.07.2022 заступником начальника юридичної служби [PERSON], у якого не було повноважень його підписувати. Позивачка постійно перебувала на зв`язку зі своїм начальником юридичної служби, якому підпорядковувалась, та щодня виконувала свої трудові обов`язки (т. 2 а.с. 197-208). Також представником позивачки [PERSON] подано заяву щодо розміру судових витрат, у якій просить стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 992,40 грн. та 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (т. 2 а.с. 216-221). У відповіді на відзив представник позивачки [PERSON] просить поновити пропущений процесуальний строк на подання відповіді на відзив, посилаючись на те, що відзив на позов позивачка на отримувала, з матеріалами справи та відзивом представник позивачки ознайомився 18.11.2022, тому останній день подачі до суду відповіді на відзив сплив 23.11.2022. В цей день агресором - росією завдано масового ракетного удару по Україні, 23.11.2022 тому близько 13 год. по всій території України було відключене електропостачання, яке було поновлене за місцем перебування представника позивача 24.11.2022 о 19 год. 20 хв., через що подати чи надіслати до суду та стороні по справі відповідь на відзив не було можливості. Встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва про відкриття провадження у справі від 12.10.2022 позивачу визначено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ст. ст. 178, 179 ЦПК України, у якій позивач викладає свої міркування, аргументи та надає відповідні докази, з направленням відповідачу у справі та суду з підтвердженням такого направлення учасникам справи. За повідомленням сторони позивачки, відзив на позов [PERSON] не отримувала (т. 2 а.с. 186, 187). Представник позивачки [PERSON] з матеріалами справи ознайомився 18.10.2022 (т. 2 а.с. 189, 190). Отже, останнім днем для подання відповіді на відзив є дата 23.10.2022, що припадала на неділю, тому останнім днем подачі такої заяви було 24.10.2022. Відповідь на відзив подано через засоби поштового зв`язку 25.11.2022 (т. 2 а.с. 222-225). Згідно частин 3, 4 ст. 179 ЦПК України, до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу. Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені представником позивачки доводи, врахувавши рекомендації Ради суддів України, а також враховуючи відсутність постійного електропостачання та пропущення стороною позивачки процесуального строку на один день, суд приходить до висновку, що строк на подання відповіді на відзив має бути продовженим. 06.12.2022 до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення на заяву щодо розміру судових витрат з проханням відмовити повністю у задоволенні такої заяви (т. 2 а.с. 227-232) і заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю та з клопотанням про витребування доказів (т. 2 а.с. 234-248). Ухвалою суду від 07.12.2022 поновлено представнику відповідача АТ «Українська залізниця» Топоріній Л.М. строк для подання клопотання про витребування доказів, у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено. Ухвалою суду від 07.12.2022 поновлено представнику відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» Топоріній Л.М. строк для подання клопотання, у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, визнання явки позивача і представника позивача в судове засідання обов`язковою та виклик свідків відмовлено. 07.12.2022 до суду надійшли пояснення позивачки [PERSON] на пояснення відповідача з клопотанням про витребування доказів, у яких позивачка виклала пояснення щодо обставин її сімейного життя та судових процесів, пов`язаних з її чоловіком [PERSON] . Ухвалою суду від 08.12.2022 клопотання представника відповідача АТ «Українська залізниця» Топоріної Л.М. про витребування доказів залишено без задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] з 17.07.2018 року працювала на посаді заступника начальника юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується довідкою від 20.10.2022 № НОК-22/125, виданою начальником служби кадрової роботи та соціальної політики регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та була звільнена із займаної посади 25.07.2022 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, що підтверджується наказом про припинення трудового договору № 612/ОС від 20.07.2022 року (т. 2 а.с. 8, 17 зв.). Як зазначено в наказі № 612/ОС від 20.07.2022, підставою для звільнення позивачки з роботи став наказ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 20.07.2022 № 28-Н/к (т. 2 а.с. 8). Як вбачається з наказу «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 20.07.2022 № 28-Н/к, причиною притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачки [PERSON] стала відсутність без поважних причин на робочому місці 9, 10, 11 травня 2022 року, а також відсутність на роботі 4, 5, 6, 7, 11, 12, 13, 14, 15 липня 2022 року (т. 2 а.с. 84, 85). В цьому наказі також зафіксовано, що позивачка у цей час не була тимчасово непрацездатною і не перебувала у відпустці. Також зазначено, що 7 липня 2022 року була здійснена спроба повідомити [PERSON] в телефонному режимі про необхідність надати пояснення щодо відсутності на роботі, проте відповіді на телефонний дзвінок не було. Таким чином, в наказі було зроблено висновок, що [PERSON] порушила п. 10 розділу ІV Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників управління ДТГО Південно-Західної залізниці, затверджених зборами трудового колективу працівників управління ДТГО «Південно-Західна залізниця» (протокол від 01.10.2009 № 45), діючих в регіональній філії «Південно-Західна залізниця», що виразилось у порушенні трудової дисципліни та призвело до прогулу без поважних причин. Підставою для видання цього наказу стало подання від 11.07.2022 № НЮ-02/811 та від 18.07.2022 №02/858, протокол наради при заступнику директора виконавчого регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Південно-Західна залізниця» від 05.07.2022 №НЗК-06/03, акти про відсутність на роботі [PERSON] від 04, 05, 06, 07, 11, 12, 13, 14 та 15 липня 2022 року. Пункт 4 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачає розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору в разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) саме «без поважних причин». У постанові Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причини відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на роботі слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку із цим на нову роботу. Згідно правового висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 11.03.2020 року по справі №459/2618/17, відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Виходячи із аналізу норм КЗпП України, у справах, у яких оскаржується незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності, саме роботодавець повинен довести, що притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулося без порушення законодавства про працю. Щодо відсутності на робочому місці 9, 10, 11 травня 2022 року суд приходить до таких висновків. Позивачка у позовній заяві посилається на те, що з 24.02.2022 року вона працювала на роботі в дистанційному режимі. Відповідач цю інформацію заперечує, вказуючи, що дистанційна робота у 2022 році у відповідача не запроваджувалась, з позивачкою трудовий договір про дистанційну роботу не укладався. Разом з тим, витягами з табелю обліку робочого часу за період з лютого по червень 2022 року встановлено, що [PERSON] з 24 лютого по 29 квітня 2022 року регулярно виходила на роботу, про що у відповідних графах табелів за лютий, березень та квітень стоїть позначка «Р» (т. 2 а.с. 8 зв. - 9 зв.). З витягу з табелю обліку робочого часу за травень 2022 року та витягу з табелю обліку робочого часу за травень 2022 року (коригуючий) вбачається, що з 02 по 06 травня 2022 року позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін (відповідно до ст. 26 Закону «Про відпустки»), що позначено відповідною позначкою «НА», з 09 по 11 травня - робочі дні (кориговано на неявку з нез`ясованих причин, що позначено позначкою «НЗ»), з 12 по 31 травня - щорічна відпустка, що позначено позначкою «В» (т. 2 а.с. 10, 11 зв.). Відповідно до наказу від 20.07.2022 № 28-Н/к, встановлено, що за інформацією служби воєнізованої охорони, взятої в системі контролю доступу в приміщення по входу/виходу в управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця», [PERSON] не була зафіксована в базі на вхід/вихід з 23.02.2022 року. У листі щодо необхідності надання пояснень від 06.07.2022 № НЗК-08/406, адресованому на ім`я позивачки, зазначено, що відсутність на робочому місці позивачки 9,10 та 11 травня 2022 року виявлено при вибірковій перевірці табелів обліку робочого часу за травень, червень 2022 року та фактів проходження через турнікетну систему працівників. Тобто, відповідач зафіксував імовірну відсутність позивачки на роботі не в день такої відсутності, а значно пізніше (т. 1 а.с. 37). Відсутність працівника має бути зафіксована при веденні щоденного (щозмінного) обліку використання робочого часу. Відсутність працівника може бути зафіксована і в інший спосіб, наприклад автоматизованою пропускною системою. При цьому слід врахувати, що «відсутністю працівника на роботі» вважається перебування працівника поза територією підприємства або об`єкта, де він відповідно до трудових обов`язків повинен виконувати доручену йому роботу. Тому відсутність працівника на робочому місці, але не на підприємстві, не вважається прогулом і його не можна буде звільнити. Враховуючи дані, що позивачка не фіксувалася на вхід/вихід з 23.02.2022 року за місцем знаходження відповідача, але в табелі обліку робочого часу за лютий-травень щодо позивачки фіксувалися робочі дні, суд приходить до висновку, що 9, 10 та 11 травня позивачка фактично виконувала роботу дистанційно із дозволу безпосереднього керівника, і хоча ця дистанційна робота позивачки відповідачем належним чином не оформлена, однак, відповідач приймав це виконання, що підтверджується наданими письмовими доказами - табелями обліку робочого часу за лютий-травень 2022 року; скріншотами переписки позивачки із працівниками АТ «Укрзалізниця» у месенджері «Вайбер»; протоколом опитування адвокатом особи за її згодою від 20.09.2022, у якому адвокату позивачки [PERSON] надавались пояснення [PERSON] , які відповідають змісту нотаріально посвідченої заяви від 13.09.2022, у якій [PERSON] зазначає про те, що позивачка, у тому числі з 09.05.2022 по 11.05.2022 виконувала трудові обов`язки, у тому числі її доручення, як начальника юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця»; [PERSON] , як заступник начальника юридичної служби, перебувала у її безпосередньому підпорядкуванні (т. 1 а.с. 49-67; т. 2 а.с. 8 зв.-10, 171, 174-175). Суд також зауважує, що у матеріалах справи немає жодного доказу, який би належним чином засвідчив відсутність позивачки на робочому місці 9, 10, 11 травня 2022 року, окрім лише згадки про це у наказі від 20.07.2022 № 28-Н/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та у листі щодо необхідності надання пояснень (т. 1 а.с. 37; т. 2 а.с. 84). Щодо відсутності на робочому місці 4, 5, 6, 7 липня 2022 року та 11, 12, 13, 14, 15 липня 2022 року суд приходить до наступного висновку. З витягу з табелю обліку робочого часу за червень 2022 року вбачається, що з 1 по 20 червня 2022 року позивачка перебувала у щорічній відпустці, що позначено позначкою «В», а з 21 по 30 червня 2022 року - у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін (відповідно до ст. 26 Закону «Про відпустки»), що позначено відповідною позначкою «НА» (т. 2 а.с. 10 зв.). З витягу з табелю обліку робочого часу за липень 2022 року вбачається, що 01 липня 2022 року позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін (відповідно до ст. 26 Закону «Про відпустки»), що позначено відповідною позначкою «НА», з 04 по 07 липня 2022 року та з 11 по 15 липня 2022 року - зафіксовано прогул, що позначено відповідною позначкою «ПР», а з 18 по 21 та 25 липня 2022 року - зафіксована неявка на роботу з нез`ясованих причин, що позначено позначкою «НЗ» (т. 2 а.с 11). Cудом також встановлено, що 27.06.2022 року позивачка зверталася по відповідача із заявою про призупинення дії трудового договору з 04.07.2022 року (вх. № 225/0/79-22 від 04.07.2022) (т. 2 а.с. 49 зв.). Також 07.07.2022 року позивачка повторно зверталася із заявою до відповідача про призупинення дії трудового договору до дня закінчення чи скасування воєнного стану, запровадженого в Україні, обґрунтовуючи своє прохання тим, що в умовах збройної агресії російської федерації та систематичних обстрілів залізничної інфраструктури, вимагати виконання трудових обов`язків від працівників безпосередньо у будівлях за місцезнаходженням роботодавця створює загрозу для життя і здоров`я працівників (т. 2 а.с. 50-51). Також повторно заявою від 07.07.2022 року (вх. № Ц-239/0/79-22 від 14.07.2022) позивачка зверталася до відповідача про призупинення дії трудового договору з 07.07.2022 року, посилаючись на збереження життя та здоров`я, дотримання безпеки та просила врахувати, що вона є одинокою матір`ю, яка сама утримує двох дітей (т. 2 а.с. 46 зв.). Листом від 05.07.2022 року № НЗК-08/389 відповідач поінформував позивачку про те, що з 04.04.2022 року апарат управління регіональної філії відновив свою роботу та працює у штатному режимі, наголосив про недоцільність призупинення з позивачкою трудового договору та наголосив про необхідність приступити до роботи за адресою робочого місця: м. Київ, вул. Лисенка, 6 (т. 2 а.с. 61 зв.). Відсутність на роботі позивачки 4, 5, 6, 7 липня 2022 року та 11, 12, 13, 14, 15 липня 2022 року підтверджена численними довідками та актами про відсутність на робочому місці, зокрема: довідками від 04-07.07.2022, від 11-15.07.2022, актами від 06.07.2022, від 07.07.2022, від 15.07.2022 (т. 2 а.с. 42 зв., 43, 46, 47 зв., 48, 48 зв., 49, 51 зв., 61, 66, 67, 71). Разом з тим, суд наголошує, що звільнення за вчинення працівником прогулу (у т. ч. відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, є видом дисциплінарного стягнення і має застосовуватися з додержанням порядку дисциплінарних стягнень. Згідно частини 1 статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення до працівника роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник або уповноважений ним орган повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (частина 3 ст. 149 КЗпП України). З наказу «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 20.07.2022 року № 28-Н/к вбачається, що 07.07.2022 року була здійснена спроба повідомити [PERSON] в телефонному режимі про необхідність надати пояснення щодо відсутності на роботі, проте відповіді на телефонний дзвінок не було (т. 2 а.с. 84). Разом з тим, жодних доказів повідомлення позивачки про необхідність надати пояснення щодо причин відсутності її на роботі з 04 по 07 та з 11 по 15 липня 2022 року, зокрема, листів, вимог тощо, відповідачем надано не було, лише складено акт від 07.07.2022 стосовно здійснення одного телефонного дзвінка позивачці 07.07.2022 о 14 год. 30 хв., за наслідком якого [PERSON] на цей дзвінок не відповіла (т. 2 а.с. 62). До того ж вказаний акт складено 07.07.2022, що передує подальшим подіям 11-15.07.2022. Відповідно наявних у справі доказів, на адресу [PERSON] відповідачем надсилалась лише одна вимога від 06.07.2022 № НЗК-08/406 про надання письмових пояснень щодо відсутності на роботі у період з 09.05.2022 по 11.05.2022 із зазначенням поважності таких причин. Акт фіксації комунікації комісії з працівником № 1 та протокол № НЗК-06/05 засідання комісії з фіксації факту комунікації у письмовій формі з працівником регіональної філії при заступнику директора регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», якими встановлено відсутність зв`язку з позивачкою 25.07.2022 в телефонному режимі та допомогою мобільних месенджерів Viber і Whatsapp, складені 25.07.2022, тобто у день звільнення позивачки (т. 2 а.с. 62 зв.-63 зв.) З матеріалів справи не вбачається, що відповідач з`ясував причину відсутності позивачки на робочому місці з 4 по 7 липня та з 11 по 15 липня 2022 року. З урахуванням викладеного, суд вважає, що звільнення позивачки за ці дні відбулось з порушенням вимог частини 1 ст. 149 КЗпП України. Отже, відсутність позивачки на робочому місці з 04 по 07.07.2022 та з 11 по 15.07.2022 було передчасно вважати прогулом. За правилами частин 1, 3 ст. 12, частин 1, 5 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-2801цс15 зроблено висновок, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Так, в матеріалах справи містяться вищевказані заяви позивачки про призупинення дії трудового договору на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Для позивачки воєнний стан, запроваджений в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації та відсутність відчуття безпеки на робочому місці в м. Києві стало причиною відсутності її на роботі. Крім того, із заяв вбачається, що позивачка вважала, що призупинення дії трудового договору з нею є обов`язком роботодавця, тобто відповідача. Суд враховує рекомендації Державної служби з питань праці щодо небажаності звільнення у період воєнного стану за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України до стабілізації ситуації в країні. Також враховує, що Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не передбачено гарантії працівникам у виді збереження робочого місця на період воєнного стану у випадку відсутності працівника на роботі з міркувань безпеки. Так само, цим законом не передбачено обов`язку призупинити дію трудового договору з працівником, якщо одна із сторін, зокрема, роботодавець має всі виробничі можливості для продовження роботи під час воєнного стану. Як слушно зазначає відповідач у запереченнях та у листі адресованому позивачці, призупинення дії трудового договору можливе лише у випадку відсутності можливості продовжувати трудові відносини одночасно у обох сторін - як у роботодавця, так і у працівника. Тому у відповідача не виникало обов`язку призупинити трудовий договір з позивачкою. Суд приходить до висновку, що відсутність відчуття безпеки на робочому місці у м. Києві у липні 2022 року, переживання за безпеку дітей у цей період внаслідок воєнної агресії російської федерації, а також неявка на роботу внаслідок не задоволення заяви позивачки про призупинення дії її трудового договору не можна вважати поважною причиною відсутності позивачки на роботі. Приходячи до цього висновку суд враховує також те, що позивачка обіймаючи управлінську посаду - заступника начальника юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця», несе додаткову відповідальність в умовах війни за чіткість виконання підлеглими своїх функцій на робочому місці щодо захисту інтересів відповідача. Разом з тим, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не скасовано гарантій щодо заборони звільнення окремих категорій працівників з ініціативи роботодавця, зокрема і звільнення одиноких матерів. Відповідно ч. 3 до ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Згідно з усталеною судовою практикою, сформульованою, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.01.2022 у справі № 145/259/18 (провадження № 61-1754св19) та від 20.01.2021 року у справі № 182/5140/15-ц (провадження № 61-13032св19), у справах про незаконне звільнення, поняття одинокої матері визначається виходячи зі змісту Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми». Згідно зі статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 2 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», статтею 6 Сімейного кодексу України дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованого до неї, вона не набуває прав повнолітньої особи раніше. Відповідно до змісту статей 181-183 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною). За огляду на викладене, одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Також визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», де одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Як вбачається зі свідоцтв про народження, позивачка є матір`ю двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (на дату звільнення позивачки - 13 років), батько яких [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 1 а.с. 32-34). Укладення нового шлюбу позивачкою, за умови відсутності факту усиновлення її дітей чоловіком у новому шлюбі, не скасовує її статус одинокої матері. Тому заперечення відповідача у цій частині, що позивачка не має статусу одинокої матері, оскільки вдруге вийшла заміж, не відповідає чинному законодавству. Отже, звільнення за прогул 4, 5, 6, 7 липня 2022 року та 11, 12, 13, 14, 15 липня 2022 року відбулося з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Суд також враховує, що у Законі України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» наявні механізми збереження трудових відносин з працівником, без шкоди виробничим інтересам та інтересам працівника. Зокрема, у роботодавця є можливість надати відпустку без збереження заробітної плати працівнику, укласти строковий трудовий договір на час відсутності основного працівника на період воєнного стану, звільнити працівника після спливу 4-місячного терміну, якщо від працівника протягом цього строку не надійшло жодної інформації про нього та місце його перебування, надати інші види відпусток, зокрема і щорічних. Враховуючи наявність у позивачки на момент звільнення 47 днів невикористаної відпустки, що підтверджується наказом про припинення трудового договору від 20.07.2022 № 612/ос, у відповідача та позивачки були наявні інші механізми для урегулювання своїх трудових відносин у менш конфліктний спосіб та з найменшими втратами для обох сторін (т. 2 а.с. 8). Таким чином, суд робить висновок, що звільнення позивачки за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за відсутність на роботі 9, 10 та 11 травня, а також за прогул 4, 5, 6, 7 липня 2022 року та 11, 12, 13, 14, 15 липня 2022 року було передчасним, відбулося без з`ясування усіх обставин, які мали значення для вирішення питання про накладення дисциплінарного стягнення та з порушенням гарантій, наданих одиноким матерям. Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивачки в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Стосовно вимог позивачки про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити з дати звільнення середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи НАФ-14-93 від 26.10.2022 року, середньоденна заробітна плата позивачки становить 1 688,07 гривень (т. 2 а.с. 16 зв.). Згідно наказу регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» «Про встановлення норми тривалості робочого часу працівникам регіональної філії на 2022 рік у період дії правового режиму воєнного стану» від 12.04.2022 №052-Н, для працівників апарату управління встановлено 5-ти денний робочий тиждень з двома вихідними днями (т. 2 а.с. 57). З дня незаконного звільнення - з 26.07.2022 року по день ухвалення рішення у справі - по 09.12.2022 року пройшло 99 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 167 118 грн. 93 коп. (1688,07 грн. х 99 робочих дні). Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно вимог позовної заяви позивачка обрала способом захисту у питанні середнього заробітку за час вимушеного прогулу зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, а не стягнення такого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача за рішенням суду. Поряд із цим, зміст частини 2 ст. 235 КЗпП України не встановлює виключного способу захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, натомість у нормі йдеться про прийняття рішення «про виплату працівникові середнього заробітку». Отже, вбачається, що питання про виплату працівнику середнього заробітку може бути вирішене як шляхом стягнення, так і шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, тому вимоги позивачки про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу є належним способом захисту і такі вимоги підлягають до задоволення у розмірі 167 118 грн. 93 коп. за період з 26.07.2022 (наступна дата від дня звільнення) по 09.12.2022 (день ухвалення рішення). Також позивачка просить відшкодувати заподіяну їй відповідачем незаконним звільненням моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне звільнення з роботи, безумовно завдає моральних страждань. Проте суд враховує також той факт, що лише частина днів відсутності на роботі позивачки була визнана такою, що відбулася з поважної причини, а інша частина днів була визнана відсутністю без поважних причин. Таким чином, суд оцінює завдану позивачці моральну шкоду у розмірі 1000 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача. За нормою частини 1, пункту 3 частини 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Позивачкою сплачений судовий збір у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 992,40 грн. (т. 1 а.с. 81). Отже, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1 984,80 грн. за дві немайнові вимоги, від сплати якого звільнена позивачка (992,4 х2), та на користь позивачки у розмірі 992,40 грн., що становить мінімальний розмір, визначений на дату звернення до суду з позовною заявою. Також представник позивачки [PERSON] у поданій 25.11.2022 заяві просить стягнути з відповідача 10 000 грн. витрат на правничу допомогу (т. 2 а.с. 216-218). Відповідно положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У позові зазначалось, що витрати на оплату послуг адвоката будуть окремо подані у встановлені ЦПК України терміни. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. До заяви щодо розміру судових витрат додано копії: Договору про надання правничої допомоги від 17.08.2022 укладеного між адвокатом Марченко В.М. та [PERSON]; Додаткової угоди № 1 від 22.11.2022 до Договору «Про надання правничої допомоги» від 17.08.2022; квитанції до прибуткового касового ордера від 22.11.2022 виданої адвокатом Марченко В.М. про сплату [PERSON] суми 10 000 грн. (т. 2 а.с. 219-221). За умовами пункту 1.1 Додаткової угоди № 1 від 22.11.2022 до Договору «Про надання правничої допомоги» від 17.08.2022 (далі - Додаткова угода), [PERSON] зобов`язується сплатити адвокату Марченку В.М. за надання юридичних послуг та представництва інтересів позивачки в Дніпровському районному суді м. Києва у справі № 755/7809/22 кошти у розмірі 10 000 грн. Розрахунок гонорару міститься у розділі 2 Додаткової угоди № 1, відповідно якого за послуги: отримання та вивчення документів для підготовки позову, вивчення судової практики, складання та надання позовної заяви - 3 000 грн.; складання виправленої позовної заяви, складання клопотання про витребування доказів у та надання їх клієнту для надіслання до суду - 2000 грн.; підготовка клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - 1 000 грн.; проїзд до суду та ознайомлення з матеріалами справи - 1 000 грн.; складення, надання до суду відповіді на відзив та надіслання відповіді на відзиві відповідачу, підготовка до суду заяви щодо розміру судових витрат та додаткової угоди - 3 000 грн. Сторона відповідача у поданих запереченнях на заяву щодо розміру судових витрат просить відмовити повністю у задоволенні таких витрат, вказуючи на їх безпідставність (т. 2 а.с. 227-232). Згідно частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Згідно частини четвертої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 755/15364/17 при ухваленні додаткового судового рішення по розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. Також у постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника. На підтвердження представництва позивачки адвокатом Марченко В.М. в Дніпровському районному суді м. Києва надано ордер серії АА № 1252033 від 17.10.2022 (т. 2 а.с. 191). Розподіляючи понесені позивачкою втрати на професійну правничу допомогу суд дійшов висновку про те, що не підлягають до задоволення відшкодування вартості гонорару зазначені у розрахунку послуги з: отримання та вивчення документів для підготовки позову, вивчення судової практики, складання та надання позовної заяви - 3 000 грн.; складання виправленої позовної заяви, складання клопотання про витребування доказів у та надання їх клієнту для надіслання до суду - 2000 грн. (у заяві представник позивача зазначає 3 000 грн.); підготовки клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - 1 000 грн. (у задоволенні якого було відмовлено), оскільки вказані процесуальні документи складались іншим представником, а саме адвокатом Кебою О.В. та подавались до суду до дати укладення між позивачкою та адвокатом Марченком В.М. додаткової угоди № 1 від 22.11.2022, якою визначено вартість гонорару. З матеріалами справи представник позивачки адвокат Марченко В.М. знайомився 18.10.2022, також ним була подана відповідь на відзив та заява про розмір судових витрат. З огляду на визначений договором розмір гонорару та виконаних адвокатом Марченко В.М. послуг, суд вважає, що правомірно заявлено у поданій заяві до відшкодування вартості послуг адвоката стосовно проїзду до суду і ознайомлення з матеріалами справи у розмірі 1 000 грн. та за складення, надання до суду відповіді на відзив, надіслання відповіді на відзиві відповідачу і підготовки заяви про розмір судових витрат в сумі 2 000 грн. (в додатковій угоді вартість цих послуг з доповненням щодо додаткової угоди - 3 000 грн.), що загалом складає 3 000 грн. Разом з тим, суд враховує, що позивачкою заявлялись три позовні вимоги, з яких дві задоволено у повному обсязі, а саме в частині скасування наказу про звільнення з похідною від неї про поновлення на роботі та про зобов`язання вчинити дії (2/3 - 67%); вимога про відшкодування маральної шкоди задоволена частково (10% від ціни позову). З урахуванням викладеного, з огляду на складність і обсяг справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, спірних правовідносин, значення справи для сторін, пропорційності розміру задоволених позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника позивачки про розподіл судових витрат, зокрема з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені останньою судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2 310 грн. (3 000 грн. : 100 х 77%). Згідно п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial