Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кв. [ADDRESS] . Вимоги обгрунтовує тим, що є власником кв. [ADDRESS] вказаному житлі зареєстрований, але не проживає її колишній чоловік [PERSON] . В квітні 2018 р., після розірвання шлюбу, чоловік забрав всі свої речі та переїхав в інше житло, де проживає по даний час. З того часу, він квартирою не користується, будь-яке його майно в ній відсутнє. При цьому, змушена сплачувати надмірні комунальні послуги та не може розпоряджатися даним приміщенням на власний розсуд, чим порушуються її права як власниці. Відповідач, незважаючи на її неодноразові звернення, в добровільному порядку без поважних причин не знімається з реєстрації з квартири, участі у витратах на її утримання не бере, а його реєстрація за вказаною адресою створює перешкоди як власниці в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, вважає, що її права порушені і підлягають захисту, що і змусило звернутись з позовом до суду. [PERSON] , її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи належним чином повідомлені. Відповідач [PERSON] , його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Встановлено судом, що [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] (а.с. 4-9), [PERSON] також є власником 1/2 ч. кв. [ADDRESS] (а.с.68-72). Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року\~закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ст. 47 Конституції України\~проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 41 КонституціїУкраїни\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції\~ про захист прав людини і основоположнихсвобод\~1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.\~316,317,319,321 ЦК України. Гл. 23 ЦК України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3\~ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. З аналізу положень ст. ст.\~391,\~396 ЦК України\~слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п. 33, 34 Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч. 1\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, в порядку ст.405 ЦК України, з огляду на його не проживання в квартирі з 2018 р. Конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла, усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Пред`являючи вимогу про визнання [PERSON] втратившим право користування кв. [ADDRESS] у зв`язку з його проживанням за іншою адресою, позивач [PERSON] залишили поза увагою той факт, що відповідач нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення. Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316-319 ЦК), то власник, на підставі\~статті 391 ЦК\~України, не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 ЖК УРСР. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач є співвласником 1/2 ч. квартири, то визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кв. [ADDRESS] призведе до обмеження останнього у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст.\~317,\~319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог\~\~ [PERSON] , слід відмовити.

Outcome: dismissed