Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

23 жовтня 2020 року\~ позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON] . Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 23.01.2008 року сторони уклали кредитний договір, згідно з яким позивач зобов`язувався надати кредит у розмірі 77\~000 (сімдесят сім тисяч) доларів США, на термін до 21.01.2028 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки встановлені кредитним договором. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором банк виконав в повному обсязі, надавши кредит у розмірі, передбаченому умовами договору, натомість відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, таким чином порушивши умови кредитного договору. Станом на 02.09.2020 року заборгованість відповідача перед банком становить 248525,62 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 66463,12 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 55756,47 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 2236,98 доларів США; пеня - 124069,05 доларів США. При цьому, позивач вказує, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому за вимогами позивача заборгованість до стягнення становить 66463,12 доларів США, яка становить суму заборгованості за тілом кредиту. Також позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати в розмірі 2102 грн., 00 коп. 06.07.2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 14 грудня 2021 року про залишення порву без розгляду скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 05.12.2022 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. 20.12.2022 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. 20.12.2022 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. 20.12.2022 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення судової економічної експертизи. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, вказавши на те, що відповідачка не виконала свої зобов`язання перед банком, в результаті чого виникла заборгованість, чим порушила права позивача, а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив призначити судову економічну експертизу, в зв`язку з тим, що позивачем не було враховано сплачені відповідачкою кошти в рахунок погашення заборгованості. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяв, клопотань не подала. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 23.01.2008 року сторони уклали кредитний договір, згідно з яким позивач зобов`язувався надати кредит у розмірі 77\~000 (сімдесят сім тисяч) доларів США, на термін до 21.01.2028 року, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки встановлені кредитним договором. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором банк виконав в повному обсязі, надавши кредит у розмірі, передбаченому умовами договору, натомість відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, таким чином порушивши умов кредитного договору. Станом на 02.09.2020 року заборгованість відповідача перед банком становить 248525,62 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 66463,12 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 55756,47 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 2236,98 доларів США; пеня - 124069,05 доларів США. При цьому, позивач вказує, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому за вимогами позивача заборгованість до стягнення становить 66463,12 долари США, яка становить суму заборгованості за тілом кредиту. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, та пояснив, що 06.02.2013 року Обухівським районним судом було ухвалено рішення, яким було задоволено позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIQ0GK00830078 від 23.01.2008 року в розмірі 88466,13 доларів США, що складає 707109,78грн., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, у вигляді квартири загальною площею 55,70 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили. Отже, з огляду на вищевикладене представник відповідача зазначає, що у разі задоволення судом позову, відбудеться подвійне стягнення з відповідача [PERSON] за одним кредитним договором. Також слід зауважити, що кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Тож щомісячна виплата процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги право кредитодавця нараховувати проценти припиняється. Таким чином, оскільки позивач 14.12.2012 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, саме з вказаної дати припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Також, слід зазначити, що позивачем в позовній заяві не вказується на те, що відповідачкою частково сплачувалась заборгованість, на підтвердження чого в матеріалах справи № 2-101/13 містяться квитанції, що слугує доказом, часткового погашення кредитної заборгованості. Позивачем, не зважаючи на той факт, що відповідачка сплачувала заборгованість, нараховувались штрафні санкції, в тому числі і пеню. Також, незважаючи на той факт, що відповідач сплачувала кошти у встановлені терміни, позивач вказані суми зараховував частково, з затримкою в 20 днів, що знову підтверджує фіктивність створення позивачем простроченої заборгованості за договором позики. Тож, з огляду на вищезазначені факти, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судом встановлено, що 06 лютого 2013 року Обухівським районним судом Київської області по справі № 2-101/13 було ухвалено рішення, яким було задоволено позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № KIQ0GK00830078 від 23.01.2008 року в розмірі в розмірі 88466,13 доларів США, що складає 707109,78 грн., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, у вигляді квартири загальною площею 55,70 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, на підставі договору іпотеки від 23 січня 2008 року який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Також, було визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 555500,00 грн., узгодженою сторонами в договорі іпотеки від 23 січня 2008 року, вказане рішення набрало законної сили, що підтверджується копією рішення. Згідно статті 61 Конституції України, "Ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.". Отже в\~ст. 61 Конституції України\~закріплено державні гарантії щодо недопущення подвійного стягнення з одного і того ж споживача одного і того ж боргу за одним і тим же договором. Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі N 1-12/2013 N 7-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", в резолютивній частині рішення\~пунктом 2\~Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України законодавчо врегулювати питання щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання позичальниками - фізичними особами грошових зобов`язань у відносинах споживчого кредитування. Статтею 1 Закону України "Про іпотеку"\~передбачено: "іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом". Оскільки, заставодержатель (іпотекодержатель) визначає об`єм (масу) необхідного заставного (іпотечного) майна, тому на нього і покладається відповідальність за неправильність, помилковість, непередбачуваність у визначенні такого об`єму (маси) заставного майна, яка б повністю покрила можливі негативні наслідки невиконання договору про споживче кредитування. Заставодержателі (іпотекодержателі), в основному, є професійними учасниками фінансових послуг, які самостійно визначають умови для надання послуг споживачам-непрофесійними учасниками фінансових послуг, які від своєї необізнаності, відсутності фінансової грамотності інколи позбавляються всього свого майна нажитого за життя, є випадки коли пенсіонерам, інвалідам видали іпотечний кредит і внаслідок наявності прострочення за договором про споживче кредитування їх позбавляють єдиного житла і виселяють з їх нажитого за все життя житла, незважаючи на те, що такі громадяни відносяться до соціально незахищеної верстви населення і житло з якого їх позбавляють і виселяють є їх єдине житло, саме тому нагальним і необхідним є встановлення державних гарантій економічної безпеки громадян-споживачів, оскільки такі гарантії стосуються захисту соціально незахищених верств населення в більшості випадків. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі N 1-26/2011 N 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, передбачено: "Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень\~Цивільного кодексу України\~(далі - Кодекс). Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у\~пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору." Крім того, у\~пунктах 1,\~2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248\~зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов`язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Варто зазначити, що існує стала практика судів різних юрисдикцій щодо проблеми подвійного стягнення заборгованості. Зокрема, у постанові від 04.12.2013 р. у справі №917/624/13 ВГС України зробив висновок, що виконання основного зобов`язання виключає можливість задоволення вимог за рахунок забезпеченого зобов`язання та задоволення одночасно позовних вимог як у частині стягнення заборгованості за кредитним договором, так і в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Також у постанові ВГС України від 26.12.2011 р. у справі №8/168?10 суд зазначив, що можливість задоволення вимог за рахунок поручителя призведе до подвійного стягнення за наявності судового рішення про стягнення основної суми заборгованості з боржника, що відрізняється від зазначеної вище позиції ВП ВС. \~У постанові ВГС України від 29.12.2012 р. у справі №34/547 суд постановив, що висновки судів попередніх інстанцій про задоволення стягнення та основного зобов`язання і забезпечувального суперечать положенням ст. 61 Конституції України, застосувавши принцип non bis in idem неможливість притягнення до відповідальності двічі за одне правопорушення. Здійснивши аналіз судової практики національних судів, з огляду на правову позицію ВП ВС та практику застосування Верховним Судом положень ч. 4 ст. 36 Закону «Про іпотеку», можна дійти висновку, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки кредитор позбавляється можливості звернути стягнення на непогашену частину заборгованості за основним зобов`язанням. У спорах про визнання припиненими правовідносин та стягнення заборгованості за кредитними договорами Верховний Суд у своїх рішеннях дотримується позиції щодо неможливості здійснення фактичного подвійного стягнення у разі звернення стягнення як за основним, так і за забезпечувальним зобов`язанням. Отже наявність Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року по справі № 2-101/13, яке набрало законної сили і яким було задоволено позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № KIQ0GK00830078 від 23.01.2008 року в розмірі в розмірі 88466,13 доларів США, що складає 707109,78 грн., було звернуто стягнення на предмет іпотеки, у вигляді квартири загальною площею 55,70 квадратних метрів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, на підставі договору іпотеки від 23 січня 2008 року який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, у разі задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним договором № KIQ0GK00830078 від 23.01.2008 року, беззаперечно призведе до подвійного стягнення з [PERSON] за одним кредитним договором. Крім того, слід звернути увагу суду, що Верховний Суд у своїй Постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18) дійшов наступного висновку Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Таким чином, оскільки позивач 14 грудня 2012 року звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, саме з вказаної дати припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Також, слід зазначити, що в матеріалах справи № 2-101/13 містяться квитанції, надані АТ КБ «ПриватБанк», про сплату [PERSON] коштів за кредитним договором № KIQ0GK00830078 від 23.01.2008 року у розмірі 114547,30 доларів США (сто чотирнадцять тисяч п`ятсот сорок сім доларів США 30 центів). Однак, ні в позовній заяві, ні в розрахунку заборгованості позивач не вказав, про те, що [PERSON] були сплачені вказані кошти. Крім того, незважаючи на той факт, що відповідач вчасно сплачувала кошти по кредиту, позивач постійно нараховував штрафні санкції, в точу числі пеню у розмірі 0.15 відсотків за кожен день. Також, незважаючи на той факт, що відповідач сплачувала кошти у встановлені в договорі терміни, позивач вказані суми зараховував частково, з затримкою до 20 днів, що знову ж таки є підтвердженням того, що позивач фіктивно створив прострочення сплати за договором кредиту. Позивач ухилився від участі у встановленні достовірних обставин щодо розміру заборгованості, умов кредитування, хоч судом вжито достатньо заходів для витребування доказів, надання достатнього часу позивачеві подати додаткові докази, а представник позивача наполягав на вирішенні справи на підставі наявних у справі доказах, яких, на думку суду, недостатньо для висновку про обґрунтованість позовних вимог, наявність у спірних правовідносинах саме тих обставин, які покладені в основу позову. Надані позивачем письмові докази не дають достатньо підстав для встановлення судом точного і достовірного розміру заборгованості у спірних правовідносинах, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів істотних обставин щодо розміру і умов видачі кредиту банком, особистого отримання кредитних коштів відповідачем, помісячного розміру заборгованості із наростаючим підсумком, врахування у такому розрахунку кожної із сплачених відповідачем сум погашення кредиту, внаслідок чого самостійно суд невзмозі вирахувати і встановити загальну суму заборгованості за відсутності матеріалів первинного бухгалтерського обліку та вихідних даних для розрахунку. На відміну від позивача відповідачем вжито достатніх заходів для отримання відповідних доказів від банку, тому процесуальна поведінка відповідача щодо встановлення в суді об`єктивної істини оцінюється як добросовісна. На противагу цьому позивач неналежно виконав свій процесуальний обов`язок щодо доведення перед судом переконливості своїх доводів, тому з огляду на тривалість розгляду справи суд вважав можливим завершити вирішення спору оцінивши наявні у справі докази на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. В в`язку з тим, що позивачем не було враховано значних сум, яких відповідач сплатив в рахунок погашення заборгованості, незаконно нараховувалися проценти за користування кредитом, незаконно нараховувалася пеня, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, в ході розгляду справи, ПАТ КБ Приватбанк» не було доведено обґрунтованості доводів з приводу умов та порядку здійснення нарахувань (відсотків, пені, штрафу) за вказаним кредитом, а наведений позивачем розрахунок заборгованості суд вважає таким, що не ґрунтується на законі та фактичних обставинах спору. Наявними у справі належними і допустимими доказами не доведено перед судом обґрунтованості позову. Таким чином, обставини, що покладені в основу позову не знайшли підтвердження під час розгляду справи. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний \~розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б породжували правові наслідки у виді виникнення зобов`язання сплатити визначених позовом коштів, тому достатніх підстав для задоволення позову суд не вбачає. Суд вважає недоцільним надавати правову оцінку доводам відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки є достатні підстави для відмови у задоволенні позову по суті через його недоведеність. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись\~\~іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст.\~76\~-\~81\~ЦПК\~України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.12,13,81 ЦПК України не довів позовні вимоги належними і допустимими доказами, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає, а відтак позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав недоведеності.

Outcome: dismissed