Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

ІСТОРІЯ СПРАВИ. Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. У серпні 2020року [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Центральнго районного суду 30.11.2018 року. За час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами було придбано 12.04.2000 року вказану вище квартиру. Договір купівлі-продажу був зареєстрований на Товарній Біржі « Едвайс». 10.12.2019 року рішенням Центрального рацйонного суду даний договір визнаний дійсним. За такого, і просила про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 26.08.2020 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П., яка отримана останньою31.08.2020 року. Ухвалою від 14.05.2019 року дана позовна заява залишена без руху. Після виконання приписів ст.ст. 27,187 ЦПК України,ухвалою від 07.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 07.09.2020 року також задоволено клопотання позивача про витребування з архіву Центрального районного суду цивільної справи № 490\\2535\\19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи- товарної біржі « Едвайс» про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним. Підготовче судове засідання неодноразово відкладалось. 14.06.2021 року закрито підготовче провадження, та справа призначена до судового розглячду на 05.10.2021 року. Слухання справи неодноразово відкладалось за заявою адвоката відповідача- Волкова О.Л. , який відзиву так суду і не надав. Позивач до судового засідання не з`явилась, просила про розгляд спроави у її відсутності. Відповідач та його адвокат до суду не з`явились, заперечень проти позову не надали. Судом постановлено про заочсний розгляд справи, що відповідає приписм ст. 280 ЦПК України. Фісація судового процесу не здійснювалась на підставі ст. 247 ЦПК України. Представниками сторін заяв клопотань не надано, інших доказів не надійшло. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 30.01.2000 року [PERSON] та [PERSON] вступили до шлюбу, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . За договором купівлі-продажу від 12.04.2000 року, посвідченим Товарною біржею « Едвайс-Консульт» (реєстровий номер 63), [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , продали, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , яка належала продавцю на праві приватної власності на житло, виданого Миколаївською міською службою приватизації житлового фонду від 04.04.1997 р., зареєстрованого в МБТІ 10.07.97 р. під № 17484. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.12.2019 року даний договір визннаний дійсним. В силу ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету доказування на власний розсуд. ВИСНОВКИ ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданн і. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Установивши, що на об`єкт нерухомого майна (квартира), набуте право власності на підставі цивільно-правової угоди під час шлюбу, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що вищевказана квартира є правом спільної сумісної власності подружжя, а тому доводи позивача є вірними. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме:квартира[ADDRESS] сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084 св 19), Постанові ВС від 24.03.2021 року у справі 501\\2211\\18. Квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу, тобто вона є спільним сумісним майном подружжя. Сам факт оформлення права власності на на ім`я [PERSON] не спростовує вище викладеного, доказів протилежного судом не добуто та не надано сторонами. Згідно із статею 183 ЦКУкраїни, майно або предмет, розділ яких в натурі неможливий, визнаються неподільними. Таким чином, розглядаючи справи про поділ майна між подружжям, суд повинен знайти спосіб задовольнити інтереси обох сторін, але при цьому зберегти цінність майна. При цьому, поділити майно можна на пісдтаві договору, однак при відсутності компромісу, судова практика виходить із таких способів розподілу неподільної речі : право власності переходить до чоловіка ( дружини), але він компенсує другій стороні грошову компенсацію в розмірі половини вартості машини. Для того, щоб встановити розмір виплати слід провести незалежну оцінку; машина дістається в приватне володіння одному із подружжя, а другий замість неї отримує інше майно в особисту власність, яке має рівноцінну вартість; якщо суд не в змозі вирішити в чию власність перейде майно, то виносить рішення розділити його на частини, тобто право власності зберігається за обома сторонами. Ураховуючи викладене, суд, вирішуючи спір, встановив правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановив, що домовленості щодо розподілу набутого майна між ними не досягнуто, з`ясовано джерело і час його придбання, враховуючи презумпцію рівності часток, а також положення статті 71 СК України, встановивши, що спірнаквартира зареєстрована за відповідачем, позивач вказувала про належний захист порушеного права і шляхом визнання права власності на 1\\2 частину квартири, то при таких обставинах суд приходить висновку про можливе задоволення позову , шляхом визнання права власності на квартиру по 1\\2 частині за кожним, і саме такий спосіб захисту буде відповідати інтересам подружжя. Окрім того, такий спосіб відповідатиме приписам ст.60,61,63,66,68,70, 71 СК України, та не позбавляє сторін у подальшому захистити свої права у спосіб, передбаченй законом. Суд також не вбачає підстав, передбачених ч.ч.2,3 ст.70 СК України щодо відступу від засад рівності часток подружжя, оскільки не надано доказів, що мають істотне значення. За такого, позов підлягає задоволенню , оскільки квартира є такою, що придбана під час шлюбу за сумісні кошти, та підлягає розподілу у рівних частках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Щодо судових витрат Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову часково покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До судових витрат на підставі ст.133 ЦПК України відносяться судовий збір, на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, витребувапння доеазів, та інших витрат, пов`язаних із вчиненням процесуальних дій при розгляді справи. Позивачем сплачено при подачі позову судовий збір 2039 грн. За такого, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору в сумі 1019,5грн., що відповідає принципу пропорційності. Щодо заявлених вимог по оплаті послуг адвоката, то вони задоволенню не підлягають, оскільки не наданий акт виконаних робіт, підписаний клієнтом та адвокатом.

Outcome: partial