Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

В червні 2022 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Стукальську І.М. звернулася до суду із позовом до відповідача Київської міської ради, в якому просила визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що у 1983 році позивач працювала на заводі «Красний резинщик» в м. Києві та перебувала на квартирному обліку. 08.02.1983 року позивач отримала ордер № 18264 на одну кімнату, площею 19,1 кв.м в квартирі [ADDRESS] . Ця кімната була частиною квартири спільного заселення, і коли звільнилась інша кімната за цією адресою, у 1984 році Московським райвиконкомом було прийнято рішення про виділення другої кімнати сім`ї позивача для користування. Позивач передала це рішення до ЖЕК та його копії не збереглися. Позивач вказує, що із 1984 року, вона отримує рахунки за житлово-комунальні послуги за всю квартиру, площею 54,80 кв.м, та сплачує їх. В процесі оформлення правовстановлюючих документів, позивачу було видано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 01.10.2021 року лише на одну кімнату разом із допоміжними приміщеннями, площею 30,60 кв.м. Однак, згідно технічного паспорту загальна площа квартири становить 54,60 кв.м. В зазначеній квартирі зареєстрована позивач та її діти, та позивачу невідомо про іншого власника та/або користувача квартири. Починаючи із 1983 року позивач безперервно користується усію квартирою разом із дітьми, та відсутність правовстановлюючого документу на всю квартиру перешкоджає їй у володінні, користуванні квартирою, як цілісним майновим комплексом. Позивач вказує, що визнання за нею права власності за набувальною давністю на квартиру, не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Посилаючись на викладене, та з огляду на наявність підстав для визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру за набувальною власністю, остання, вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.06.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В ході розгляду справи до участі в якості співвідповідача було залучено Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію. В липні 2022 року до суду від представника відповідача Київської міської ради надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що 56/100 площі спірної квартири перебуває у власності позивача. Позивачем не доведено законність проживання у іншій кімнаті зазначеної квартири за рішенням Московського райвиконкому від 1984 року. Позивачу достеменно було відомо, що решта частини квартири перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, а відтак позивачем не доведено необхідну умову для визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Позивачем обрано невірний спосіб захисту, та підстави для задоволення позову відсутні. В листопаді 2022 року до суду від представника відповідача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] в кімнаті, площею 19,2 кв.м, а в іншій кімнаті, площею 15,1 кв.м. за цією ж адресою зареєстрована інша особа, та ця кімната на праві власності не зареєстрована та належить територіальній громаді міста Києва. Позивачем не доведено порушення її прав з боку адміністрації, а відтак позов задоволенню не підлягає. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.11.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились. В матеріалах справи містяться відзиви на позов. Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила. До суду надіслала лист із проханням здійснювати розгляду без участі представника. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін, на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що квартира спільного заселення № 4, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має дві ізольовані кімнати, площею 19,2 кв.м. та площею 15,1 кв.м. 24.01.1983 року позивачу було видано ордер № 18264 серії Б на право заняття однієї кімнати, площею 19,1 кв.м в загальній квартирі [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 03.11.2022 року, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: із 16.02.1983 р. - [PERSON] , із 1993 р. - [PERSON] та [PERSON] , а також із 1999 р. - [PERSON] . Із довідки Відділу приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, вбачається, що кватира [ADDRESS] є квартирою спільного заселення сім`ями наймачів, які займають такі приміщення: [PERSON] - 1 кімната, площею 19,2 кв.м, [PERSON] - 1 кімната, площею 15,1 кв.м. Відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.10.2021 року, -кімната в квартирі спільного заселення № 4, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 56/100 частин квартири та належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Позивач вказує, що у 1984 році Московським райвиконкомом було прийнято рішення про виділення другої кімнати сім`ї позивача для користування, однак, доказів наведеному матеріали справи не містять, як і не містять доказів добросовісності та законності зайняття зазначеної кімнати позивачем з огляду на те, що в квартирі окрім позивача та членів її сім`ї із 1999 року зареєстрована ще одна особа - [PERSON] , [INFO] . Зазначену особу до участі у справі стороною позивача залучено не було, як і не було надано доказів безпідставності реєстрації зазначеної особи в іншій кімнаті в квартирі спільного заселення № 4, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пред`явивши даний позов про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач вказувала, що вона тривалий час проживає у всій квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги за всю квартиру, вона добросовісно володіла та продовжує відкрито володіти зазначеною квартирою, безперервно нею користується, а відтак наявні підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною власністю. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що стороною позивача не доведено сукупність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З огляду на дану норму закону для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Разом із цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року в справі № 465/6560/15-ц (провадження №61-23753св18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). В ході розгляду справи було встановлено, що позивач знала, що в спірній квартирі, окрім неї та її родичів, зареєстрована інша особа - [PERSON] , який за матеріалами справи є наймачем іншої кімнати, площею 15,1 кв.м, а відтак позивачем не доведено сукупність підстав для набуття права власності на спірне нерухоме майно, відповідно до статті 344 ЦК України. Окремо варто вказати на те, що позивачем було пред`явлено вимоги про визнання права власності на всю квартиру, тоді як 56/100 частин спірної квартири за наявними у справі доказами вже належить позивачу. Крім того, слід звернути увагу на те, що саме по собі проживання тривалий час в спірній частині квартири та сплата позивачем коштів за житлово-комунальні послуги за відсутності сукупності підстав, визначених законом, не може слугувати приводом для визнання за позивачем права власності на квартиру вцілому. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною позивача не доведено підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, частина якої і так належить на праві власності позивачу, а відтак в задоволенні позовних вимог за наведених в позові підстав слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed