Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

23 березня 2022 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява. В обґрунтування позову зазначено, що сторони до 16 грудня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . На даний час сторони проживають окремо, діти перебувають на утриманні у позивача. Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано наказ про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітніх дітей. З моменту припинення відносин відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. З 2017 року з дітьми не спілкується. Та самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. За таких підстав позивач просить суд постановити рішення про позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Крім цього позивач просить суд зобов`язати Службу у справах дітей по Слобідському району міста Харкова надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 березня 2022 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 05 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22 червня 2022 року. Вказаною ухвалою зобов`язано службу у справах дітей по Слобідському району міста Харкова подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. У зв`язку з неявкою в підготовче засідання сторін, останнє відкладено на 16 серпня 2022 року. У зв`язку з повторною неявкою в підготовче засідання сторін, останнє відкладено на 19 вересня 2022 року. Листом Білоцерківського міськрайонного суду від 16 серпня 2022 року у зв`язку з ненаданням висновку органу опіки та піклування по Слобідському району міста Харкова, судом скеровано ухвалу про зобов`язання надати відповідний висновок до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. 20 вересня 2022 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Скульського Сергія Івановича про проведення підготовчого засідання у відсутність позивача та його представника. Позов підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляд у по суті на 17 жовтня 2022 року. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, останнє відкладено на 16 листопада 2022 року. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання сторін, останнє відкладено на 12 грудня 2022 року. В судове засідання, призначене на 12 грудня 2022 року сторони третя особа повторно не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом своєчасно та належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подали Рекомендовані повідомлення про вручення відповідачку поштових відправлень повернулися на адресу суду 14.06.2022 за закінченням терміну зберігання, 11.07.2022, 23.08.2022 через відмову адресата отримати повідомлення, 24.10.2022 через відсутність адресата за вказаною адресою. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі між собою. Від спільного проживання у сторін [INFO] народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.9) та 15 вересня 2016 року син [PERSON] . (а.с.8). Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року розірвано шлю між сторонами та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаних дітей. (а.с.10-14). 06 березня 2020 року державним виконавцем Білоцерківського відділу Державної виконавчої служби відкрито виконавчі провадження на підставі виконавчих листів суду щодо стягнення аліментів. (а.с.15-16). Відділом Державної виконавчої служби у місті Біла Церква на запит адвоката Скульського Сергія 04.02.2022 надано інформацію щодо заборгованості відповідача перед позивачем за виконавчим листом про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей (а.с.19-20). Державним виконавцем 04.02.2022 здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно з яким за відповідачем рахується заборгованість зі сплати аліментів на користь позивача на утримання сина [PERSON] в розмірі 79 047,00 грн. (а.с.21-22) та на та в розмірі 79 047,00 грн. на утримання сина [PERSON] . (а.с.23-24). Харківською загальноосвітньою шкодою № 78 09 лютого 2022 року на запит адвоката Скульського Сергія надано інформацію щодо того, що [PERSON] , [INFO] , з 01.09.2021 року навчається в 1-А класі даного навчального закладу. Батько малолітньої дитини [PERSON] [PERSON] не відвідував школу, не спілкувався з класним керівником з приводу навчання сина, жодного разу не був присутній на батьківських зборах. (а.с.26). Міською дитячою поліклінікою № 1 Харківської міської ради 07 лютого 2022 року на запит адвоката Скульського Сергія надано інформацію щодо того, декларація про вибір лікаря дитини [PERSON] , [INFO] , укладена з лікарем даного закладу 19.08.2019. Батько хлопчика [PERSON] з питань, які стосуються здоров`я дитини, до поліклініки не звертався. (а.с.28). Вказані обставини підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91\, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого Державою-учасницею, наприклад, при арешті, тюремному ув`язненні, висилці, депортації чи смерті (включаючи смерть, що настала через будь-яку причину під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така Держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім`ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім`ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призводило до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб). Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 14 Закону України «про охорону дитинства» - діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно з вимогами статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Мати, батько, згідно з вимогами статті 141 Сімейного кодексу України (надалі СК України), мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть, відповідно до статті 164 СК України, бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачпні статею 166 СК України, відповдіно до якої особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні такої категорії спорів необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинні зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. З урахуванням якнайкращих інтересів малолітніх дітей, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд вважає за доцільне ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення останнього батьківських прав. Аргументи позовної заяви про те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх малолітніх дітей не беруться судом до уваги, так як доказів того, що позбавлення батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам дитини, стороною позивача до суду не надано. Крім цього, можливе ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав буде негативно впливати на свідомість та психологічний стан неповнолітньої дитини. Подібна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № 645/920/90. Судом не береться до уваги посилання позивача на необхідність позбавлення батьківських прав відповідача через ненадання матеріальної допомоги на утримання дітей. Наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав. Правова позиція з цього питання висловлена у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 761/2855/17. Судом не беруться до уваги довідка Харківської загальноосвітньої школи № 78 (а.с.26) про те, що за період навчання [PERSON] (з 01.09.2021 по 09.02.2022), батько [PERSON] не відвідував школу, не спілкувався з класним керівником та не був присутнім на батьківських зборах у зв`язку з тим, що в даному навчальному закладі дитина на момент видачі довідки навчалася лише 5 місяців, а батько дитини, проживаючи в місті Біла Церква Київської області, що знаходиться на значній відстані від міста Харкова, на думку суду, немає достатньої можливості відвідувати вказаний навчальний заклад. Не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав і довідка, видана міською дитячою поліклінікою №1 міста Харкова (а.с.28) про те, що батько [PERSON] не звертався до поліклініки з питань, що стосуються здоров`я дитини, так як вказана довідка не свідчить про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав. Кожна сторона, відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, згідно з вимогами частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи надані у справі сторонами докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Судовий збір, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, згідно з частиною другою вказаної сттаті, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку з тим, що суд дійшов висновку про доцільність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати у справі, пов`язані за сплатою судового збору в сумі 992,40 грн. покладаються на позивача..

Outcome: dismissed