Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на її користь ненараховану та невиплачену заробітну плату за роботу по сумісництву на посаді лікаря-рентгенолога (0,50% посадового окладу) за період з 01.02.2022 по 30.06.2022 в розмірі 24827,82 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працювала на посаді лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. В трудових відносинах з відповідачем - Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького перебувала з 1998 року. З 2020 року працювала за сумісництвом лікарем-рентгенологом (0,50% посадового окладу). Наказами від 26.07.2021 № 2307-з та від 30.07.2021 № 188 к/тр їй припинено роботу за сумісництвом та відповідні виплати за такі роботи. Не погоджуючись з цими наказами, вона оскаржила їх в судовому порядку, за наслідками чого рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.02.2022 року їх скасовано в частині, що стосується безпосередньо позивача, поновлено умови оплати праці з урахуванням роботи за сумісництвом лікарем-рентгенологом (0,50% посадового окладу) за період серпень 2021 року січень 2022 року в розмірі 24827,82 грн. В подальшому, на підставі наказу від 26.01.2022 року № 24/кз/тр, її звільнено з посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького з 01.02.2022 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, а саме ліквідації Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького. Проте, за роботою за сумісництвом трудовий договір з нею не припинявся. Намагалась потрапити на своє робоче місце для виконання роботи сумісника, проте відповідач її не допустив і з 01.02.2022 року не виплачує заробітної плати за роботу за сумісництво. Вважає такі дії протиправними, оскільки за роботою за сумісництвом трудові відносини між нею та відповідачем офіційно не припинені. За її обрахунками, з 01.02.2022 року по 30.06.2022 року розмір заборгованості з оплати праці за роботу за сумісництвом становить24827,82 грн. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Вказує, що з 01.02.2022 року позивач звільнена за основним місцем роботи, а відтак, між сторонами припинились трудові відносини за роботою за сумісництвом, оскільки працівник не може працювати за сумісництвом не маючи при цьому основного місця роботи. При цьому, Спеціалізована консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького ліквідована без правонаступництва і недопуск позивача до робочого місця пов`язаний з відсутністю такого робочого місця. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач наголошує, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.02.2022 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили встановлено факт незаконності дій відповідача під час припинення роботи за сумісництвом, тоді як інші накази про припинення роботи за сумісництвом не видавались. Крім того, заперечує доводи відповідача щодо ліквідації Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького без правонаступництва, оскільки на її базі створено Лікувально-діагностичний центр. Відповідач подав письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що факти, встановлені рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.02.2022 року не є преюдиційними у цій справі, оскільки суд розглядав питання щодо правовідносини, які існували до 31.12.2021 року, тоді як звільнення позивача відбулось 01.02.2022 року. Крім того, заперечує твердження позивача про приховане правонаступництво під час ліквідації Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького, оскільки Лікувально-діагностичний центр створений шляхом виділення та об`єднання п`яти лабораторій зі структури НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ ім.Д.Галицького та внесено зміни до ліцензій для правового регулювання діяльності Лікувально-діагностичного центру. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.08.2022 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи, а також витребувано у відповідача копії матеріалів особової справи позивача. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд повідомив про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Також на адресу суду поступило клопотання представника відповідача про проведення судового засідання із викликом сторін. Розглянувши дане клопотання, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа стосується трудових правовідносин, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Відповідно до ч.6 ст.279 ЦПК України суд може відмовити у задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Як вбачається із змісту позовних вимог, предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за роботу за сумісництвом у розмірі 24827,82 гривень, розмір даної суми не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Таким чином, правові підстави для задоволення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відсутні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 1998 року перебували у трудових відносинах та за основним місцем роботи займала посаду лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ ім.Д.Галицького. Вказані обставини сторонами не оспорюються та в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до заяви позивача від 28.10.2020 року, копія якої долучена до матеріалів справи, а також відповідного витягу з наказу (від 29.10.2020 № 233к/тр, позивач з 20.02.2018 року також працює за сумісництвом у цій же поліклініці на посаді статиста медичного на 0,5 ставки за сумсництвом. Відповідно до наказу № 2307-з від 26.07.2021 наказ № 1193-з від 06.06.2021 року доповнено пунктом 3 текстом наступного змісту: з 01.08.2021 року тимчасово припинити: - виплату надбавок за шкідливі умови праці працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни; - зовнішнє та внутрішнє сумісництво працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни. В свою чергу, наказом № 188 к/тр від 30.07.2021 року «По особовому складу», на виконання наказу № 2307-з від 26.07.2021 року: - тимчасово припинено з 01.08.2021 року виплату надбавок за шкідливі умови праці і деззасоби працівникам спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни; - припинено сумісництво працівникам поліклініки за списком в кількості 10 осіб, в тому числі і позивача з 06.09.2021 року. Не погоджуючись з такими наказами позивач оскаржила їх в судовому порядку. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.02.2022 у справі № 463/12134/21, яке не оскаржувалось і набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 188 к/тр від 30.07.2021 року в частині припинення з 01.08.2021 року виплати надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби позивачу та припинення завідувачу Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни [PERSON] сумісництва лікаря- рентгенолога поліклініки 0,5 ставки з 06.09.2021 року. Поновлено умови оплати праці позивача з врахуванням надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби та оплати за роботу за сумісництвом медичного статиста поліклініки 0,5 ставки. Стягнуто з відповідача на користь позивача ненараховану та невиплачену заробітну плату, яка складається з надбавки за шкідливі умови праці і деззасоби за період серпень 2021 року січень 2022 року в розмірі 9761,40 грн. (дев`ять тисяч сімсот шістдесят одна гривня сорок копійок) та оплати за роботу сумісництвом лікаря-рентгенолога (0,5% посадового окладу) за період серпень 2021 року січень 2022 року в розмірі 24827,82 грн., а всього 34 589,22 грн. (тридцять чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень двадцять дві копійки). Водночас, ще до ухвалення рішення у цій справі, наказом відповідача № 3627-з від 29.10.2021 року внесено зміни в організації виробництва і праці університету шляхом зміни з 01.02.2022 року внутрішньої (організаційної) структури ЛНМУ ім.Д.Галицького шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни та скорочення чисельності і штату працівників цього структурного підрозділу. В подальшому, а саме 24.11.2021 року позивачу вручено персональне повідомлення про звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Згідно наказу № 24/кз/тр від 26.01.2022 року позивач звільнена з роботи з 01.02.2022 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни. Вважаючи, що робота за сумісництвом між сторонами не припинена, а відповідач зобов`язаний виплатити заробітну плату, позивач звернулась до суду з цим позовом. Наказ про звільнення позивачки в межах цієї справи не оспорюється, а тому, не маючи можливості вийти за межі позовних вимог суд не надає йому правової оцінки. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17(постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Згаданим вище рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.02.2022 року не лише скасовано накази відповідача, на підставі яких було припинено виплати позивачу за роботу за сумісництвом лікаря-рентгенолога у розмірі 0,50 ставки, але й поновлено ці виплати. Водночас, виданий відповідачем наказ від 21.03.2022 року «Про виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 22.02.2022» свідчить про виплату заборгованості за період з серпня 2021 року по січень 2022 року тобто до моменту звільнення - 01.02.2022 року. За статтею 43 Конституції України за кожним громадянином закріплено гарантоване право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянин, як правило, реалізує своє право на працю, укладаючи трудовий договір з власником або уповноваженим ним органом підприємства, установи, організації чи фізичною особою, за яким працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату i забезпечувати умови праці, потрібні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором й угодою сторін. Відповідно до частини другої статті 21 КЗпП працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної i творчої праці, укладаючи трудовий договір на одному або одночасно на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо іншого не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Це дозволяє працівникам, крім основного трудового договору, додатково укладати трудові договори (угоди) за сумісництвом. Порядок i умови сумісництва визначені постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.93 № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ i організацій» (далі - постанова № 245) та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ i організацій, затвердженим наказом Мінпраці, Мін`юсту i Мінфіну України від 28.06.93 № 43 (далі - Положення № 43). Відповідно до пункту 1 Положення № 43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у. вільний від основної роботи час. тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, власності особи) за наймом. Аналогічне за змістом визначення поняття сумісництва закріплено у частині першій статті 102-1 КЗпП України, згідно якої сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи. Відповідно до пункту 1 постанови № 245 робітники, спеціалісти i службовці державних підприємств, установ i організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Аналіз приписів частини другої статті 21 КЗпП України свідчить, що працівник може укласти трудовий договір на роботу за сумісництвом на підприємстві, в установі, організації, де він працює за основним місцем роботи. Таке сумісництво буде вважатися внутрішнім сумісництвом. Водночас, якщо трудовий договір про роботу за сумісництвом укладено на іншому підприємстві, в установі, організації (поза основним місцем роботи працівника), то така робота є зовнішнім сумісництвом. Слід зазначити, що при внутрішньому сумісництві робота виконується на тому самому підприємстві. При цьому працівник працює як основний працівник і як сумісник, але роботу за сумісництвом здійснює у вільний від основної роботи час. На сумісника поширюються всі права, гарантії та обов`язки, передбачені чинним законодавством, колективним договором i правилами внутрішнього трудового розпорядку. Не вважається сумісництвом поєднання професій, розширення зон обслуговування та тимчасове заступництво, які виконуються працівниками одночасно з основною роботою у робочий час. При цьому, однією з найважливіших умов роботи за сумісництвом є наявність вакантної посади (професії). Вказане свідчить про те, що за сумісництвом можна працювати на одному, двох або більше підприємствах, в установах, організаціях. Проте за будь-яких обставин одне місце роботи працівника має бути основним. Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як уже зазначалось вище, в організації відповідача з 01.02.2022 року ліквідовано Спеціалізовану консультативну поліклініку фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни, де позивач за основним місцем роботи займала посаду лікаря-фтизіатра, а за сумісництвом посаду лікаря-рентгенолога, а згідно наказу № 3627-з від 29.10.2021 року, скороченню підлягали як посада лікаря-фтизіатра, так і посада лікаря-рентгенолога, яку позивач займала за сумісництвом. Таким чином суд приходить до висновку, що у випадку ліквідації підприємства, установи та організації та у зв`язку з цим звільнення працівника з його основного місця роботи, робота за внутрішнім сумісництвом між цим працівником та цим роботодавцем припиняється автоматично. Отже, припинивши виплати заробітної плати за роботу за сумісництвом з 01.02.2022 року у зв`язку з ліквідацією Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни відповідач не порушив трудового законодавства та не зобов`язаний був виплачувати позивачу заробітну плату за роботу за сумісництвом, що вказує на безпідставність таких позовних вимог і тому, в їх задоволенні суд відмовляє. При цьому, таких висновків суду не спростовують доводи позивача про наявність «прихованого правонаступництва» після ліквідації Спеціалізованої консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни, оскільки предметом цього спору є не наказ про звільнення, а вимога про стягнення заробітної плати за роботу за сумісництвом після звільнення з основного місця роботи.

Outcome: dismissed