Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

В липні 2022 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) звернулася до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в обґрунтування якого вказала, що 05 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого у них народилася дитина: дочка [PERSON] , [INFO] . В подальшому після розірвання шлюбу відповідач життям доньки не цікавився, не забирав дитину з пологового будинку, не виявляє щодо дитини батьківського піклування, повністю ігнорує свої батьківські обов`язки щодо участі у вихованні та розвитку дитини з самого її народження. За чотири роки навчання [PERSON] жодного разу не відвідав школу, не цікавився її досягненнями, у зв`язку із викладеним просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача, позивач позовні вимоги підтримала та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач будучи повідомленим належним чином, в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. Представник третьої особи в судовому засіданні, що підтримує висновок органу опіки та піклування. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши докази у справі, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. 05 серпня 2011 року між [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), та [PERSON] був зареєстрований шлюб Сєверодонецьким міським управлінням юстиції у Луганській області, актовий запис №384. Від даного шлюбу у них народилася дитина: дочка [PERSON] , [INFO] , що вбачається із копії свідоцтва серії [NUMBER] . 21 січня 2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що вбачається із копії свідоцтва серії [NUMBER] . Із характеристики з місця навчання [PERSON] - СЗОШ№ 10 м. Сєверодонецька Луганської області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , крім матері, [PERSON] , з дитиною проживали дідусь і бабуся по матері, пенсіонери. В зв`язку з веденням бойових дій на території м. Сєверодонецька родина тимчасово мешкає за адресою [ADDRESS] . Батько, [PERSON] , не брав участі у вихованні доньки. За чотири роки навчання [PERSON] жодного разу відвідав школу, не цікавився її досягненнями. [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] , що вбачається із довідок УПСЗН від 03.04.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. [PERSON] навчається на першому курсі в Хмельницькому інституті МАУП, що вбачається із довідки від 20.09.2022 року та працює на посаді торгового агента від 10.09.22 року, що вбачається із копії трудової книжки позивача. Із висновку органу опіки та піклування Хмельницької міської ради від 14.10.2022 року щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно доньки - [PERSON] , [INFO] , вбачається, що [PERSON] зараз проживає у м. Хмельницький разом із матір`ю. Обстежити умови проживання ні її, ні батька неможливо, оскільки, як з`ясовано з телефонної розмови з [PERSON] , вони з дочкою є внутрішньо переміщеними особами, зараз тимчасово живуть у готельному номері, а місцем проживання [PERSON] , як вказано у позовній заяві, є м. Сєверодонецьк Луганської області. Органу опіки та піклування не надано інформації, яка підтверджує винну поведінку батька, свідоме нехтування батьківськими обов`язками, ухилення від виховання і утримання дитини, попередження його про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків. У справі немає документів, які підтверджують, що він є хронічним наркоманом або алкоголіком, немає документів щодо його жорстокого поводження з дитиною, а також документів про доведену вину в його діях, притягнення до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків тощо. А тому, орган опіки та піклування не може підготувати висновок щодо позбавлення батьківських прав відповідача. Що стосується позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає разом і з мамою та дідусем та бабусею, батько до неї на приходить. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. За таких умов, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав слід відмовити, оскільки суду не доведено винної поведінки відповідача у відношенні вихованні дитини. Разом з тим, як зазначаємо в Постанові Пленуму Верховного суду України у постанові від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Сукупність зібраних у справі доказів свідчить, що відповідач не в повній мірі виконував батьківські обов`язки щодо виховання своєї дитини, що свідчить довідка з місяця навчання дитини. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідача слід попередити про необхідність зміни його ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків стосовно доньки. Що стосується стягнення аліментів. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач не надав суду докази добровільного надання допомоги на утримання дитини, тому аліменти підлягають стягненню з нього в примусовому порядку. Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягуючи аліменти та визначаючи їх розмір, суд враховує стан здоров`я дитини, відповідача, який є працездатним, має задовільний стан здоров`я, зворотного суду не доведено. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви, тобто в даній справі з 28 липня 2022 року. З врахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати дитину, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у розмірі 3000 грн. (три тисячі гривень 00 коп.), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 28 липня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати в сумі 992,40грн.

Outcome: partial