Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: державний реєстратор КП Новосельської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» (в стані припинення) Рубан Майя Олександрівна, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно, звернувся адвокат Гайдай Олег Васильович. В обґрунтування позовних вимог щодо скасування державної реєстрації представник позивача зазначив, що поставою Одеського апеляційного суду по справі № 523/70/17, яка набрала законної сили 20.04.2021 року визнано недійсними договори відступлення прав вимоги за договором іпотеки у тому числі і укладеними між [PERSON] , та [PERSON] ,, на підставі яких 28.11.2016 року державним реєстратором було прийнято рішення про визнання за [PERSON] , права власності щодо нерухомого майна, що належала позивачу з 24.01.2006 року по 27.11.2016 роки. На підставі викладеного, представник зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяження» передбачено спосіб судового захисту порушених прав як скасування рішення державного реєстратора і скасування державної реєстрації прав. В обґрунтування позовних вимог щодо визнання права власності, представником позивача зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили. У разі ухвалення рішення суду щодо скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких було проведено державну реєстрацію, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключено з одночасним визнанням, зміною чи припинення цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. На підставі викладеного, представник позивача просить: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора з одночасним припиненням речових прав [PERSON] , визнати за позивачем [PERSON] право власності на нежилі приміщенням першого поверху, загальною площею: 258,00 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 червня 2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено буз руху з підстав її невідповідності вимогам ЦПК України. Заявою від 30.06.2021 позивач усунув недоліки визначені ухвалою суду від 08 червня 2021 року. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі про право на подання заперечень на позовну заяву. Також, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.07.2021 року задавлено клопотання представника позивача про забезпечення позову, забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірне майно та заборонено здійснювати будь-які дії пов`язані з переходом права власності щодо спірного майна. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2021 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради засвідчені копії реєстраційної справи щодо спірного об`єкта нерухомості (т. 1, а.с.72). На виконання ухвали суду 28.12.2021 року (вх. № 38317) надійшли витребувані матеріали реєстраційної справи №1101894351101 щодо об`єкта нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] та скан-копії документів (т. 1, а.с.74-270). Представник відповідача адвокат Мутаф В.А. 12.09.2022 року (вх. № 6139) подав заяву про застосування строків позовної давності Заява мотивована тим, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач подав заяву з порушенням процесуальних строків, оскільки про наявність порушеного права знав ще в липні 2017 року. На підставі викладеного представник просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити у позові(т. 2, а.с.33-42). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи до судового розгляду по суті (а.с.52-53 том №2). В судовому засідання представник позивача Гайдай Олег Васильович позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні, яке відбулось 06.10.2022 року представник зазначив, що позивач знав про реєстрацію права власності за відповідачем з липня 2017 р. (а.с.58 том №2). Представник відповідача адвокат Мутаф Володимир Андрійович позовні вимоги не визнав, просив застосувати строки позовної давності, також зазначив, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки мав звернутись з іншими позовними вимогами. Треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: державний реєстратор КП Новосельської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» (в стані припинення) Рубан Майя Олександрівна, та Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Крім іншого, в матеріалах справи наявна заява представника управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради щодо можливості розгляду справи за відсутність третьої особи (а.с.53 том №1). Заслухавши представника позивача який просив позов задовольнити в повному обсязі, представника відповідача, який просив відмовити в задоволенні позову, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування позовних в вимог в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Так, відповідно до позовних вимог позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора з одночасним припиненням речових прав [PERSON] здійсненного на підставі Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, визнати за [PERSON] право власності на нежилі приміщення першого поверху, загальною площею: 258,00 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки, документи на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем скасовані судовим рішенням. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно постанови Одеського апеляційного суду від 20.04.2021 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року (справа №523/70/17) про визнання припиненим строку дії іпотечного договору, про визнання недійсним договорів - скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними. В цій частині ухвалено нове судове рішення. Визнано недійсним Договір відступлення права вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» та [PERSON] Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2020 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., зареєстрований в реєстрі за №2397. Визнано недійсним Договір відступлення права вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг». Визнано недійсним Договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення від 20 жовтня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та [PERSON] . Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., зареєстрований у реєстрі з а №2399. В решті рішення залишено без змін (т. 1, а.с.15-18). Судом досліджується копія реєстраційної справи № 1101894351101 щодо нежилих приміщень за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно - нежилі приміщення першого поверху, об`єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 258 кв.м. за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Дата реєстрації: 28.11.2016 року. Підстава: Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер№2399, виданий 20.10.2016 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер:2396, виданий 20.10.2016 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко О.І.; Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, серія та номер:2397, виданий 20.10.2016 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. Форма власності приватна, розмір частка 1/1 Рішення державного реєстратора Рубан М.О. було прийнято 01.12.2016 року. Також, в матеріалах реєстрації справи міститься копія Договору про відступлення прав вимоги до Договору іпотеки від 20.10.2016 року укладеного між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ПАТ «АРТЕМ-БАНК», згідно якого Первісний Кредитор передав а Новий кредитор прийняв право вимоги за кредитним договором №014/0028/82/45208 від 06.02.2006 року та за Іпотечним договором, що укладений між Первісним кредитором (як Іпотекодержателем). Згідно Акту-прийому передачі від 20.10.2016 року ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» передав а ПАТ «АРТЕМ-БАНК» отримав документи: оригінал договору іпотеки, що укладений між Первісним кредитором (як Іпотекодержателем) [PERSON] . Відповідно до Договору про відступлення права вимоги до Договору іпотеки від 20.10.2016 року, предметом договору іпотеки визначено: нежилі приміщення першого поверху, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с.74-270 том № 1). Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2013 року між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого були нежилі приміщення першого поверху загальною площею 258 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 204-211). Між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ПАТ «АРТЕМ-БАНК» 20.10.2016 р. укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, предметом якого також були нежилі приміщення першого поверху загальною площею 258 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 217-218). Таким чином, з досліджених матеріалів реєстраційної справи судом встановлено, що спірні нежитлові приміщенні згідно Договору про відступлення прав вимоги за Договором іпотеки рахуються за ПАТ «АРТЕМ-БАНК», також матеріалами справи встановлено, що договір про відступлення прав вимоги між ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та ПАТ «АРТЕМ-БАНК» недійсним не визнано, він є чинним на час розгляду справи. Таким чином, порушуючи питання про визнання права власності на спірні об`єкти нерухомості позивач мав залучити до участі в справі між іншим, також ПАТ «АРТЕМ-БАНК» та ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», оскільки рішення суду у разі його задоволення безпосередньо вплинуло б на їх права та обов`язки. Вирішуючи позовні вимоги про визнання права власності, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони), та встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав. З огляду на зазначене, під час розгляду позовних вимог про визнання права власності суд встановив, що позов пред`явлено не до всіх учасників попередніх правочинів, тобто встановлено неналежний суб`єктний склад учасників справи та сторонами не заявлено клопотання про залучення співвідповідачів, суд відмовляє в задоволенні позову також із зазначеної підстави. Вказані висновки не суперечать тим, які містяться в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), від 19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16-ц (провадження № 61-36683св18), від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18 (провадження № 61-17715св19), від 08 липня 2020 року в справі № 612/808/18 (провадження № 61-15537св19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Також суд звертає увагу позивача, на невірний спосіб захисту порушеного права, який він обрав під час звернення до суду з позовом. Способи захисту права власності регламентовані Главою 29 ЦК України. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною першою ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Системний аналіз вказаних норм, дає підстави стверджувати, спосіб захисту передбачений ст. 392 ЦК України (визнання права власності) застосовується у тому випадку, якщо спірне майно знаходиться у володінні позивача, однак це право оспорюється або не визнається іншою особою. У той же час, спосіб захисту передбачений ст. 337, 338 ЦК України (віндікаційний позов) застосовується у випадку, коли спірне майно не перебуває у володінні позивача, і його необхідно витребувати у відповідача. Таким чином, відмінність вказаних та передбачених законом способах захисту порушеного права полягає саме у факті володіння спірним майном. Окрім того, наслідки застосування судом того чи іншого способу захисту права власності, також є різними про що зазначено у ст. 390 ЦК України, яка застосовується виключно за наслідком віндікації. Як встановлено у судовому засіданні, спірне майно вибуло з володіння позивача та перейшло у володіння відповідача, що зумовлює застосування саме віндикації, як способу захисту, а не визнання права власності про що просить позивач. Вказані обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заяви про уточнення позовних вимог у справі №523/70/17, позивачем 21.06.2017 року було подано відповідну заяву. Таким чином, з огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний щодо порушення його прав з червня 2017 року (а.с.36-42 том №2). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як передбачено пунктами три та чотири ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позивач мав звернутися з позовом про захист свого порушеного права та скасування рішення державного реєстратора у трирічний термін з моменту, як йому стало відомо про наявність його порушеного права. На підтвердження поважності пропуску строку позовної давності позивач посилався на Постанову Одеського апеляційного суду від 20.04.2021 року у справі №523/70/17, якою були визнанні недійсним договори відступлення прав вимог, які були підставою для проведення державної реєстрації, що свідчить про обізнаність позивача порушення його прав в 2017 році. Таким чином, винесення постанови Одеського апеляційного суду від 20.04.2021 року не може бути розцінена, як момент з якого розпочинається перебіг позовної давності, оскільки ця подія не є моментом порушення права. Аналогічно вказана подія не може бути розцінена судом як обставина, з якою пов`язане переривання чи зупинення строків позовної давності, оскільки [PERSON] , міг у будь-який час в межах строків позовної давності пред`явити відповідних позов про захист свого права, або уточнити свої позовні вимоги у справі №523/70/17, що він неодноразово робив, однак, питання захисту права власності він не ставив. Частиною четвертою ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною четвертою ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Від так, суд приходить до висновку, що у [PERSON] , були відсутні перешкоди, для реалізації права на доступ до суду, в межах строків позовної давності, а оскільки такі були пропущенні, то суд має відмовити у задоволенні позову з цієї підстави, разом з цим, судом не застосовуються наслідки спливу позовної давності (відмова у позові), оскільки при розгляді справи встановлено, що позивач звертаючись до суду за захистом порушеного права обрав не вірний спосіб захисту, що відповідно є самостійною підставою для відмовити у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати строки позовної давності суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звертався. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде вставлено, що право або охоронюваний законом інтересах особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04.04.2022 року у справі №523/15572/16-ц. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивач звернувся до суду обравши не вірний спосіб захисту порушених прав, а відтак, суд не може застосувати наслідки спливу строків позовної давності, оскільки судом не встановлено підстав для задоволення позову. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В силу ст. п.2 ч. 1 ст.141 ЦК України судові витрати - у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed