Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] про\~визначення місця\~проживання дитини\~, в якому вказала, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем, який на даний час розірвано. Від спільного проживання вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу за домовленістю проживає з позивачкою. Але через деякий час в них почали виникати суперечки, щодо місця проживання дитини. Відповідач проживає окремо, не веде з ними спільного господарства, вихованням та розвитком дитини не займається, тому позивач просить суд визначити місце проживання [PERSON] , за фактичним місцем проживання його матері [PERSON] . Відповідач в судовому засіданні з заявленими позовними вимогами не погодився та подав до суду зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини, обґрунтовуючи яку вказав, що після розірвання шлюбу син неодноразово жалівся йому що мати та бабуся застосовують фізичну силу відносно нього, крім того відповідач вказав, що позивачка не має постійного місця проживання та зловживає спиртними напоями, тому просить залишити їх малолітнього сина на його утриманні та вихованні за адресою його постійного проживання. \~ \~ \~ \~Обидва позови були об`єднанні в одне провадження. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, щодо зустрічного позову він заперечив, оскільки малолітній син сторін проживає з матір`ю тривалий час, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, вихованням дитини не займається. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та підтримав зустрічний позов, посилаючись на те, що позивач за зустрічним позовом працює та може надати дитині краще утримання та виховання, має постійне місце проживання. Представник органу опіки та піклування Клевцова Н.М. вказувала на те, що орган опіки висновку щодо місця проживання дитини не надавав, оскільки дитина проживає в м. Київ, вони лише робили акт обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] . Щодо втановлення місця проживання дитини вона покладається на розсуд суду. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні показала, що вона є матір`ю позивачки [PERSON] . Під час шлюбу її доньки з відповідачем жили погано, постійно в них були сварки, він її бив. Дитиною він не цікавився, сам ніде не працював, аліменти він не сплачує. Останній раз коли [PERSON] приїздив в гості то устроїв скандал та побив її, тому вони визивали поліцію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є подругою мами позивачки. Їй відомо що її зять [PERSON] часто зловживає спиртними напоями, постійно б» є доньку та не займається вихованням їх спільної дитини. Заслухавши представників, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до висновку Деснянської районної в м. Київ Державної адміністрації №102/02/38-753 від 15.02.2022 року доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.140-143). Відповідно до\~статті 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Ч.ч. 1,2\~ст. 161 СК України\~визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За частиною третьою\~статті 161 СК України\~якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї\~\~ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та\~Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач [PERSON] одноособово утримує дитину, піклується про неї належним чином, забезпечує її житлом, харчуванням, освітою тощо, а відповідач самоусунувся від виконання вказаних обов`язків, тому позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю підлягають задоволенню, що буде відповідати інтересам дитини. Будь-яких належним і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про необхідність встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком, позивачем за зустрічним позовом та його представником, суду всупереч вимогам ст.ст.76-81 ЦПК України не подано, тому такі ствердження позову слід вважати недоведеними. Крім того, при оцінці таких доводів суд крім іншого приймає до уваги, наявні матеріали справи на підставі яких суд задовольнив первісний позов, тому в задоволені зустрічного позову слід відмовити. Судові витрати підлягають розподілу на підставі\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial