Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 26.08.2020, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1-315. З 08.04.1997 у вказаній квартирі зареєстрований та проживає відповідач [PERSON] , який не був та не є членом сім`ї позивача. Відповідач відмовляється звільнити квартиру, а також знятись з реєстраційного обліку, у зв`язку з чим, позивач змушена звернутись з вказаним позовом до суду. З урахуванням наведеного, позивач просить суд зняти з реєстраційного обліку місця проживання [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] , а також виселити останнього з вказаного приміщення. Ухвалою суду від 18.02.2022 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.09.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За приписами ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 26.08.2020, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №1-315, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 298000640 від 04.02.2022. З витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва №79066894 від 07.02.2022 вбачається, що у вказаному житловому приміщенні з 08.04.1997 зареєстрований відповідач [PERSON] . Відповідно до листа Оболонського УП ГУНП у м. Києві №3972125/51/05-2022 від 22.07.2022, при неодноразовому відвідуванні квартири [ADDRESS] було встановлено, що за вказаною адресою двері квартири ніхто не відчинив. У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до положень ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, відповідач не є членом її родини. При цьому, суд звертає увагу, що право членів сім`ї власника користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на нерухоме майно в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. З матеріалів справи убачається, що квартиру, у якій зараз зареєстрований та проживає відповідач, позивачу подарував батько [PERSON] , за згодою якого у помешканні був у 1997 році зареєстрований відповідач. З часу дарування їй квартири, з серпня 2020 року, позивач позбавлена права користуватися належним їй на праві власності нерухомим майном, зокрема, проживати у квартирі, оскільки фактично не має доступу до помешкання. Разом з цим, не дивлячись на неодноразові повідомлення про день та час розгляду справи та тривалість розгляду справи, відповідач жодного разу до суду не з`явився та не надав свої пояснення щодо позову, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості врахувати баланс інтересів між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло відповідача, що передбачено пунктом 44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України». Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Ураховуючи вищенаведене, а також той факт, що спірна квартира є однокімнатною, необхідна власнику для її проживання, проте відповідач чинить перешкоди в користуванні власністю, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині виселення відповідача. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою, оскільки відповідно до п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022р. за № 265, а також вимог Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення, є підставою для внесення змін до реєстру територіальної громади, зокрема про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) особи і зазначення про це у рішенні суду є зайвим. На підставі викладеного,

Outcome: partial