Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач) із позовом, в якому просив суд поділити спільне майно, набуте у шлюбі з [PERSON] , шляхом визначення ідеальної частки кожного з подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишення його у спільній частковій власності. Зокрема, у порядку поділу цього майна визначити права на нього наступним чином, а саме: - у власність [PERSON] переходить: 1/2 частина квартири за [ADDRESS] , загальна площа якої складає 175,30 кв.м.; - 1/2 частина гаражу, машиномісця в підземному паркінгу за [ADDRESS] , загальна площа якого складає 23,20 кв.м.; - 1/2 частина гаражу, машиномісця в підземному паркінгу за [ADDRESS] , загальна площа якого складає 23,70 кв.м.; - 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,0619 га, за кадастровим номером 8000000000:90:584:0078 за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] ; - 1/2 частини легкового автомобіля марки Subaru, моделі Outback, 2014 року випуску, чорного кольору, шасі № [NUMBER] , тип ТЗ Загальний легковий універсал-В; - 1/2 частини легкового автомобіля марки Toyota, моделі Corolla, 2014 року випуску, коричневого кольору, шасі № [NUMBER] , тип ТЗ Загальний легковий седан-В. У власність [PERSON] переходить: - 1/2 частина квартири за [ADDRESS] , загальна площа якої складає 175,30 кв.м.; - 1/2 частина гаражу, машиномісця в підземному паркінгу за [ADDRESS] , загальна площа якого складає 23,20 кв.м.; - 1/2 частина гаражу, машиномісця в підземному паркінгу за [ADDRESS] , загальна площа якого складає 23,70 кв.м.; - 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,0619 га, за кадастровим номером 8000000000:90:584:0078 за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] ; - 1/2 частини легкового автомобіля марки Subaru, моделі Outback, 2014 року випуску, чорного кольору, шасі № [NUMBER] , тип ТЗ Загальний легковий універсал-В; - 1/2 частини легкового автомобіля марки Toyota, моделі Corolla, 2014 року випуску, коричневого кольору, шасі № [NUMBER] , тип ТЗ Загальний легковий седан-В. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, їхня сім`я фактично припинила своє існування. Разом з цим, за час перебування у шлюбі подружжя набуло означене майно. Проте згоди щодо поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, з огляду на що є необхідність поділити спільне майно в судовому порядку. Так, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.09.2018 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (т. І, а.с. 34-35). 05.02.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, адвоката Сердюк К.В., в якому відповідач частково визнала пред`явлені до неї позовні вимоги, зокрема не заперечувала щодо визнання за позивачем права власності на легковий автомобіль Subaru, моделі Outback, 2014 року випуску. В іншій частині позовних вимог, відповідач просила суд відмовити у задоволенні, посилаючись на наступне. Зокрема відповідач зазначила, що з 22.09.2004 року є зареєстрованою як фізична особа-підприємець, а тому тривалий час відкладала зароблені нею кошти, що підтверджується довідкою з банку та податковими деклараціями; за власний рахунок забезпечувала позивача, про що свідчать виписки по рахунках та платіжні доручення, внесення коштів за навчання та інше. При купівлі квартири, паркінгів, земельної ділянки, відповідач вказує, що сплатила власні кошти, тому і право власності було оформлене на неї. Позивач у свою чергу надав у нотаріуса письмову згоду та тим самим підтвердив той факт, що він не заперечує проти оформлення на її ім`я нерухомості. Крім того, відповідач звертала увагу суду на той факт, що шлюб між нею та позивачем було зареєстровано 15.04.2011 року, а нерухомість придбана 22.04.2011 року, тобто через 7 днів. Протягом 2014 року між подружжям, за словами відповідача, шлюбні відносини були припинені, спільного господарства не вели, спільно не проживали. В подальшому було придбано легковий автомобіль марки Toyota моделі Corolla, 2014 року випуску, за кошти від підприємницької діяльності відповідача, підтвердженням чого є платіжне доручення № 76 від 01.09.2015 року, який і використовувався нею для потреб її діяльності. Тобто вказане майно набуте за час шлюбу, але за кошти, що належали відповідачу, окрім автомобіля марки Subaru, дане авто придбане за спільні кошти з позивачем. За таких обставин, відповідач зазначила, що майно, яке позивач просить поділити як спільне нажите, не є таким та не може бути поділеним між ними (т.І, а.с. 43-49). 10.01.2020 року надійшла відповідь на відзив від позивача. Зокрема позивач зазначив, що подані відповідачем документів, таких як податкових декларацій, не можуть бути достатніми доказами факту накопичення грошових коштів, оскільки не містять відомостей про витрати коштів відповідачем, про наявність коштів у відповідача на той чи інший момент у часі. Крім того, позивач вказав, що відповідач у відзиві визнає факти надання ним як одним із подружжя згоди на придбання майна при купівлі квартири, паркінгів, земельної ділянки, що у свою чергу додатково підкреслює ту обставину, що спірне майно набувалося у спільну сумісну власність подружжя; відповідачем у відзиві не тільки не надано доказів своїх заперечень проти позову, а й фактично заявлені обставини підтверджують правомірність позовних вимог щодо розподілу майна. Також, позивач надав до суду копії своєї трудової книжки, копію посвідчення учасника бойових дій та копію довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, як на підтвердження того факту, що як до укладення шлюбу із відповідачем, так і під час перебування в шлюбі, позивач обіймав значну кількість керівних посад як у приватному так і в державному секторах, а також був співвласником чотирьох комерційних підприємств, а отже мав відповідний рівень заощаджень та доходів для придбання майна у спільну сумісну власність їхнього з відповідачем подружжя. На підставі наведеного, просив задовольнити його вимоги в повному обсязі (т.ІІ, а.с. 73-75). 07.07.2020 року від представника відповідача, адвоката Куриленко Р.М. надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, в якому звертала увагу суду на той факт, що відповідач через сім днів після реєстрації шлюбу з позивачем придбала спірну квартиру, за власні кошти, Важливим є те, що подружжя у шлюбі на той час перебувало лише сім днів,а позивачем у свою чергу не було надано доказу того, що в період шлюбу подружжя заробило спільно гроші на квартиру. Крім того, зазначали, що майно фізичної особи - підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо копій трудової книжки позивача, сторона відповідача зазначила, що це є лише документом, який свідчить про трудову діяльність, а не визначає його майновий стан та доходи, а відтак не можуть бути прийняті до уваги як належні докази. За таких обставин, відповідач визнавав позовні вимоги в частині (т.ІІ, а.с. 114). 15.03.2021 року від позивача надійшли додаткові пояснення. В них позивач надав пояснення та уточнив інформацію щодо проживання з ними неповнолітніх дітей. Позивач вказав, що на момент подачі позову мав неповнолітніх дітей від шлюбу, який було укладено до їхнього із [PERSON] , сина [PERSON] [INFO] , дочку [PERSON] . На момент направлення до суду додаткових пояснень 15.03.2021 року, неповнолітньою є тільки дочка. Від попереднього шлюбу [PERSON] , має сина [PERSON] , [INFO] . Проте, зауважував, що сам лише факт спільного проживання сина відповідача разом із відповідачем жодним чином не може впливати на вирішення питання щодо поділу майна, яке є власністю подружжя (т.ІІ, а.с. 135-136). В засіданні призначеному до розгляду на 08.12.2022 року позивач [PERSON] , його представники [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримували в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представники відповідача Сердюк К.В. та Куриленко Р.М. в засіданні, яке відбулось 08.12.2022 року позовні вимоги визнавали частково, зокрема в частині визнання за позивачем права власності на легковий автомобіль Subaru, моделі Outback, 2014 року випуску. В іншій частині позовних вимог просили відмовити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши думки позивача, представників позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали провадження, прийшов до наступного висновку. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 15.04.2011 року (т. І, а.с. 11), який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02.10.2018 року у справі № 753/17144/18. За час спільного проживання сторонами (подружжям [PERSON] та [PERSON] ) було придбано наступне майно, а саме квартиру за [ADDRESS] , загальна площа якої складає 175,30 кв.м.; гараж, машино-місце в підземному паркінгу за [ADDRESS] , загальна площа якого складає 23,20 кв.м.; гараж, машино-місце в підземному паркінгу за [ADDRESS] , загальна площа якого складає 23,70 кв.м.; земельна ділянка, площею 0,0619 га, за кадастровим номером 8000000000:90:584:0078 за адресою: [ADDRESS] ; легковий автомобіль марки Subaru, моделі Outback, 2014 року випуску, чорного кольору, шасі № [NUMBER] , тип ТЗ Загальний легковий універсал-В;легковий автомобіль марки Toyota, моделі Corolla, 2014 року випуску, коричневого кольору, шасі № [NUMBER] . Вищевказана квартира, машиномісця, земельна ділянка, легковий автомобіль марки Toyota, моделі Corolla, 2014 року випуску, зареєстровані за відповідачем, що вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2011 року зареєстрованого в реєстрі за № 3866, копії договору купівлі-продажу машиномісця від 22.04.2011 року зареєстрованого в реєстрі за № 3869, копії договору купівлі-продажу машиномісця від 22.04.2011 року зареєстрованого в реєстрі за № 3872, копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.04.2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 1014, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 10.09.2015 року (т.І, а.с. 19-26, 30-31). Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, а тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісні власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ст. 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку. Ст. 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що майно, яке було придбане подружжям під час шлюбу, а саме земельна ділянка за кадастровим номером 8000000000:90:584:0078, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; легковий автомобіль марки Subaru, моделі Outback, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] , легковий автомобіль марки Toyota, моделі Corolla, 2014 року випуску, шасі № [NUMBER] є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя,а отже підлягає поділу, шляхом визначення ідеальної частки кожного з подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишення його у спільній частковій власності, оскільки позивачем доведено та надано належні докази на підтвердження даних обставин. В частині щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частини квартири за [ADDRESS] ; 1/2 частини гаражу, машиномісця в підземному паркінгу за [ADDRESS] ; 1/2 частина гаражу, машиномісця в підземному паркінгу за [ADDRESS] , суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даних позовних вимог, оскільки, бере до уваги такі обставини як час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мету придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Так, як вбачається з позовної заяви та доданих до неї доказів, квартиру [ADDRESS] ; гараж,машино-місце в підземному паркінгу за [ADDRESS] , гараж, машино-місце в підземному паркінгу за [ADDRESS] , відповідач [PERSON] придбала 22.04.2011 року, тобто через сім днів після укладення шлюбу із позивачем. Разом з цим, відповідач надала документи, які підтверджували її майновий стан на момент укладення договорів купівлі-продажу вищезазначеного майна та довела, що воно було придбане за її особисті кошти. Таким чином, оскільки це майно було придбано у період шлюбу, проте фактично через сім днів після його реєстрації, й за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а відтак поділити його між подружжям не є можливим. Крім того, в матеріалах справи відсутній доказ з боку позивача відносно його участі у придбанні вказаного майна. Так, згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: partial