Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

У лютому 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позову позивач зазначив, що з метою отримання банківських послуг відповідач підписала заяву №б/н від 04.03.2011 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.11.2021 року має заборгованість у розмірі 31280,96 грн., яка складається з: 2278,61 грн. заборгованість за тілом кредиту; 25429,09 грн. - заборгованість за відсотками; 3573,26 грн. - нарахована пеня. Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 04.03.2011 року в сумі 27887,70 грн., яка складається з: 2278,61 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 25429,09 грн. - заборгованість за відсотками; 180 грн. - нарахована пеня, а також сплачений при зверненні до суду судовий збір. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.09.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13.12.2022 року задоволено клопотання представника позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Кущова Віктора Миколайовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, пояснивши, що останній платіж здійснено автоматично 24.05.2019 року в сумі 2,21 грн. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Пономарьов О.В. подав до суду заяву про проведення розгляду справи за відсутності сторони позивача та застосування строку позовної давності (а.с.102-104). Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.03.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно зі змістом якої [PERSON] згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.21). Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 04.03.2011 року, яка підписана [PERSON] , сторони погодили базову процентну ставку за користування кредитом 2,5% в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році); проценту ставку на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування 3,75% в місяць; розмір та строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця наступного за звітним в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова відсоткова ставка за договором) /30 нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту та процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше; розмір штрафу за порушення строків платежів по любому із грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій (а.с.22). Відповідно до довідки АТ КБ «Приват Банк», між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був підписаний договір б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: 04.03.2011 року № [NUMBER] з терміном дії 01/15 (а.с.20). Як вбачається з довідки АТ КБ «Приват Банк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (договір б/н), за картковим рахунком № [NUMBER] , старт якого розпочався 04.03.2011 року зазначено такі зміни кредитного ліміту: 04.03.2011 року кредитний ліміт 300 грн., примітка: встановлення кредитного ліміту; 04.03.2011 року кредитний ліміт 2300 грн., примітка: збільшення кредитного ліміту; 08.11.2019 року кредитний ліміт 0,00 грн., примітка: зменшення кредитного ліміту (а.с.19). Банк, звертаючись до суду з позовом, також надав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 (а.с.23-46), які не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 30.11.2021 року становить 31280,96 грн., яка складається з: 2278,61 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 25429,09 грн. - заборгованість за відсотками; 3573,26 грн. - нарахована пеня (а.с.7-14). Згідно позовних вимог позивач просить стягнути 27887,70 грн., з яких: 2278,61 грн. заборгованість за тілом кредиту; 25429,09 грн. - заборгованість за відсотками; 180 грн. - нарахована пеня. Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» за договором №б/н за період з 04.03.2011 року по 16.12.2021 року вбачається рух коштів по рахунку [PERSON] , що підтверджує факт користування відповідача кредитними коштами, останнє погашення заборгованості відповідачем було здійснено 02.11.2011 року на суму 160 грн. (а.с.15-18). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 07.11.2016 року Виконкомом Володимиро-Іллінської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, встановлено, що [PERSON] у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.107). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено укладення між сторонами кредитного договору, матеріали справи містять достатньо доказів отримання відповідачем кредитних коштів та їх використання. Відповідач неналежно виконувала умови кредитного договору, що вбачається з наданого банком розрахунку станом на 30.11.2021 року. Неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором привело до порушення прав кредитора - позивача АТ КБ «ПриватБанк», а тому порушене право підлягає поновленню. Відповідно до розрахунку заборгованості загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) становить 2278,61 грн., що підтверджується матеріалами справи, тому вимога позивача щодо стягнення тіла кредиту є обґрунтованою. Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 ст.258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частин 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 907/50/16 викладено висновок про те, що за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 року у справі №910/18560/16 вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 17.02.2022 року (дата відправлення позивачем до суду конверту з матеріалами позовної заяви а.с.59). До суду позовна заява надійшла 21.02.2022 року. У постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, від 29.10.2014 року №6-169цс14, від 30.09.2015 року у справі №6-154цс15 викладено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказане відповідає висновку викладеному в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року по справі №520/12277/17. Відповідно до довідки, виданої АТ КБ «Приват Банк», відповідач [PERSON] за кредитним договором б/н отримала кредитну картку № [NUMBER] , дата відкриття 04.03.2011 року, термін дії 01/15 (а.с.20). Відтак право вимоги у кредитора щодо повернення кредиту виникло з 01 лютого 2015 року, тобто після закінчення строку дії кредитної картки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, викладено висновок, відповідно до якого, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з розрахунком заборгованості заборгованість по тілу кредиту в сумі 2278,61 грн. виникла у відповідача 29.11.2013 року і залишалася незмінною до 30.11.2021 року (дата розрахунку заборгованості), крім цього останній платіж [PERSON] по кредитному договору здійснила 02.11.2011 року у розмірі 160 грн. (а.с.8). Суд не бере до уваги платіж, що відображено у виписці по рахунку, здійснений 24.05.2019 року: картка № [NUMBER] , деталі операції - автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти [NUMBER] , сума у валюті операції 2,21 грн., оскільки таке списання коштів відбулося з іншого рахунку, походження якого не можливо встановити. Крім того, у разі відкриття банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до приписів статті 1071 ЦК України, вправі списати кошти з такого рахунку лише за розпорядженням клієнта. За відсутності такого розпорядження кошти можуть бути списані за рішенням суду, а також у випадках встановлених законом або договором. Відповідно до п.7 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постанові від 18.04.2018 року по справі №234/10860/16-ц. Враховуючи, що термін дії картки відповідача [PERSON] № [NUMBER] закінчився у січні 2015 року, а позивачем не заявлялось претензії щодо погашення заборгованості, станом на день автоматичного погашення простроченої заборгованості з карти № [NUMBER] , позовну заяву про стягнення заборгованості не було подано, то, відповідно, позивач не мав права у позасудовому порядку здійснювати повернення кредитних коштів в такий спосіб. Згідно з п. 26.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. Позивачем не надано доказів правомірності договірного чи примусового списання з рахунку клієнта, а відтак дії позивача щодо автоматичного погашення заборгованості 24.05.2019 року з карти [NUMBER] у розмірі 2,21 грн. та їх зарахування у рахунок самостійно визначених позивачем спірних зобов`язань за кредитним договором, не відповідають вимогам закону та умовам укладеного сторонами договору, а тому не беруться судом до уваги. За таких підстав, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 2278,61 грн. подана зі спливом строку позовної давності, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 25429,09 грн., то суд дійшов такого висновку. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на день закінчення строку дії кредитного договору, а саме 31 січня 2015 року загальна заборгованість відповідача за відсотками становила 3194,74 грн. Однак, враховуючи подану представником відповідача заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, позовна вимога про стягнення відсотків, нарахованих за період з 04.03.2011 року по 31 січня 2015 року у розмірі 3194,74 грн. задоволенню не підлягає, оскільки позовна давність для звернення до суду з цією вимогою сплила, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо стягнення відсотків, нарахованих за період з 01 лютого 2015 року по 30 листопада 2021 року (дата розрахунку заборгованості), то суд дійшов такого висновку. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, в якому зазначено, що строк кредитування за картковими рахунками встановлюється строком дії картки, тому враховуючи, що строк дії картки закінчився в січні 2015 року, то суд вважає, що правових підстав для нарахування відсотків після 31 січня 2015 року в Банку не було. За таких підстав, позовна вимога в частині стягнення з відповідача відсотків, нарахованих в період з 01 лютого 2015 року по 30 листопада 2021 року задоволенню не підлягає, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо стягнення з відповідача заборгованості по пені у розмірі 180 грн., то суд дійшов такого висновку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Частинами першою, третьою ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, у кредитних правовідносинах неустойку може бути встановлено актом цивільного законодавства (розмір та підстави стягнення якої визначається законом) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі). Таким чином, право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року. З матеріалів справи, зокрема із анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», встановлено відсутність умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, разом з тим, наявні умови про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені) за порушення зобов`язання та можливість її нарахування у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що нарахування позивачем пені відповідає довідці про умови кредитування, укладеної сторонами. З урахуванням викладеного, обґрунтованими є заявлені банком позовні вимоги про стягнення нарахованої до 31 січня 2015 року пені. Однак судом встановлено, що позовна давність щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту (основна вимога) сплила, що стало підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині, тому

Outcome: dismissed