Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

22.02.2022 року [PERSON] звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва суду із позовною заявою до [PERSON] з позовною вимогою про стягнення грошової компенсації за фактично сплачені комунальні послуги у розмірі 10572, 32 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона, відповідач та їхній спільний син, [PERSON] , є наймачами неприватизованої трикімнатної квартири [ADDRESS] , яка 19.01.1982 року надана їм, як сім`ї з чотирьох осіб ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), на підставі рішення виконавчого комітету Корабельної ради народних депутатів м. Миколаєва. Їхній син, [PERSON] , 1981 року народження, помер. Власником особового рахунку є відповідач [PERSON] 29 жовтня 1991 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03.08.2015 року по справі № 488/4475/13-ц (провадження № 2/488/40/15 р) її, [PERSON] , та сина, [PERSON] , було вселено у квартиру [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] не чинити їм перешкоди в користуванні цією квартирою. Станом на сьогодні у квартирі [ADDRESS] проживає позивач [PERSON] та її колишній чоловік - власник особового рахунку (відповідач по справі) [PERSON] . У зв`язку із тим, що відповідач весь час створює жахливі умови для проживання, постійно влаштовує сварки та скандали, весь час тривають суперечки з приводу користування житловими приміщеннями в спірній квартирі (відповідач забрав у своє користування дві суміжні житлові кімнати та встановив свої замки, залишивши їй одну кімнату, житловою площею - 10,30 кв.м.), у зв`язку із цим їхній спільний син в даній квартирі протягом тривалого часу не проживає, не дивлячись на те, що в даній квартирі є його особисті речі. Платежі за утримання квартири та оплаті комунальних послуг вона несе самостійно, внаслідок чого за період з лютого 2019 року по лютий 2022 нею було сплачено 21 144,64 грн. Позивач зазначила, що це не вся сума, яка була нею сплачена, сума є значно більшою, але не всі квитанції по оплаті комунальних послуг в неї збереглись. З копій квитанцій, на які позивач посилається в обґрунтування вимог, вбачається, що саме вона є особою, яка сплачує комунальні послуги з метою утримання вищевказаного об`єкта нерухомого майна. Вона та відповідач є споживачами житлово-комунальних послуг, оскільки вони проживають в даній квартирі та користуються послугами, які отримують. Позивач також зазначила, що згідно з положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідач, як споживач, зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна та здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця. Вказала, що з наданих нею квитанцій випливає, що вона оплатила отримані послуги відповідно до існуючих тарифів у повному обсязі відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Оскільки, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги, чим порушив її права та інтереси, позивач вимушена нести збитки, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг та послуг з утримання будинку та прибудинкової території замість відповідача, а тому в силу положень статті 544 ЦК України вважала, що має право на зворотну вимогу. Також позивач зазначила, що досудове врегулювання спору не можливе, оскільки відповідач взагалі не бажає оплачувати комунальні послуги, тому вона звернулася в суд з даним позовом. Ухвалою суду від 23.02.2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи зворотні поштові повідомлення. Про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надіслав. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , та відповідач, [PERSON] , разом з їхнім сином, [PERSON] , є наймачами трикімнатної квартири [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Корабельної ради народних депутатів м. Миколаєва від 19.01.1982 р. Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , 29.10.1991 р. шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] був розірваний, про що зроблений відповідний актовий запис № 402. Відповідно до рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03.08.2015 р., ухваленого по справі № 488/4475/13-ц за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Миколаївської міської ради, Комунального підприємства Дирекція єдиного замовника «Корабел» про усунення перешкод шляхом вселення, визначення порядку користування квартирою, зміну договору найму, зобов`язання укладання окремого договору найму квартири та розподіл особового рахунку та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, третя особа: Комунальне підприємство Дирекція єдиного замовника «Корабел», [PERSON] та [PERSON] було вселено у квартиру [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] не чинити їм перешкоди в користуванні цією квартирою. Згідно з частиною 4 статті 82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач зазначає, що усі платежі за утримання квартири та оплаті комунальних послуг вона несе самостійно, внаслідок чого за період з лютого 2019 року по лютий 2022 року сплатила 21 144,64 грн., що підтверджується наданими копіями квитанцій та фіскальних чеків. Відповідно до положень частини 1 статіт 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг. Відповідно до частини 1 статті 1\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Згідно з частинами 2-4 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» регулювання у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі стандартів, нормативів, норм і правил, які встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає в себе: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. З копій квитанцій, на які позивач посилається в обґрунтування вимог позову вбачається, що [PERSON] є особою, яка сплачує комунальні послуги з метою утримання вищевказаного об`єкта нерухомого майна. При цьому, доказів, в розумінні статей 77, 78\~ЦПК України щодо неправильності складеного позивачем розрахунку з оплати житлово-комунальних послуг відповідачем до суду не надано, інший розрахунок, який б спростовував нараховані суми сплачених житлово-комунальних послуг суду також не надано, відтак, розрахунок наданий позивачем, та в обґрунтування його копії квитанцій, приймаються судом як доказ у вирішенні спору. Згідно з положеннями статті 7\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» споживачзобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до статті 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі - Правила). Згідно з пунктом 7 зазначених Правил власник квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу у грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовими зобов`язаннями. Тобто, згідно із зазначеними правовими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами з надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Статтею 544 ЦК України передбачено право боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Оскільки, відповідач не виконав свої зобов`язання щодо сплати за житлово-комунальні послуги, чим порушив права та інтереси позивача, який вимушено несе збитки, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг та послуг з утримання будинку та прибудинкової території замість відповідача, а тому в силу положень статті 544\~ЦК України має право на зворотню вимогу. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року № 638/5001/17. Судом встановлено, що сторони є наймачами спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за фактично сплачені житлово-комунальні послуги, підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Виходячи з вищевикладеної норми, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн, сплачені останнім під час звернення до суду з даною позовною заявою. Крім того, згідно з положеннями статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу позивач надала суду лише копію квитанції про оплату послуг адвоката О.С. Березюк від 11.02.2022 р. на суму 2000,00 грн. Та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії МК № 000943 від 16.12.2015 р. на ім`я [PERSON] . Однак, ані договору про надання правової допомоги, ані детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, матеріали справи не містять. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Суд зазначає, що на підтвердження витрат мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Враховуючи вищевикладене, судом не встановлено наявності підстав для стягнення на користь позивача фактично понесених витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial