Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

19 липня 2022 року позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить: позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь позивача неустойку (пеню), яка виникла в зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів в розмірі 102500 грн, та судові витрати на судовий збір та за надання професійної правничої (правової) допомоги. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач ухиляється від виховання та утримання дитини. Він, тривалий час не займається вихованням сина, не цікавиться його життям та здоров`ям, не проявляє до нього батьківської турботи, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Тому він має бути позбавлений батьківських прав. Також зазначає, що відповідач більш ніж три з половиною роки взагалі не сплачує аліментів на утримання сина, ігноруючи при цьому вимоги чинного законодавства, судове рішення та інтереси дитини. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 29 липня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання та витребувано від Служби у справах дітей Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області письмовий висновок в порядку ст.. 19 СК України щодо вирішення спору. Ухвалою суду від 28.09.2022 продовжено на тридцять днів строк проведення підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання. 18 листопада 2022 року представником позивача - адвокатом Дудіна Л. В. подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій посилаючись на те, що за період розгляду справи розмір заборгованості зі сплати аліментів з [PERSON] лише збільшилась на 70000 гривень, і складає 172500 грн., які і просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 23.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09 грудня 2022 року. У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи відкладено на 22 грудня 2022 року. Позивач та представник позивача в судове засідання 22 грудня 2022 року не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, вимоги стосовно позбавлення батьківських прав [PERSON] та стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів підтримали повністю з підстав викладених в позові з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Відповідач в судові засідання 02.12.2022 та 22.12.2022 не з`являвся. Конверти адресовані відповідачу за адресою місця реєстрації, а саме: [ADDRESS] , поверталися з відміткою поштового відділення зв`язку: «адресат відсутній за вказаною адресою». Додатково про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі Судової влади України та шляхом направлення SMS-повідомлення на його мобільний номер телефону. Відзиву на позов відповідач не подав. Будь-яких заяв чи клопотань під час судового розгляду від відповідача не надходило. Представник Служби у справах дітей Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області в судове засідання не з`явилася, проте начальником служби у справах дітей Л. Червонецькою подано лист про розгляд справи за їхньої відсутності та висловилась, що Служба у справах дітей Ободівської сільської ради підтримує позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з врахуванням наступних підстав. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачних законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.ст.81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №19 виданого 03.09.2015 Виконкомом Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області (а.с. 9). Відповідно до довідки Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 26.04.2022 №338 встановлено, що [PERSON] , 1996 року народження зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та на її утриманні знаходиться малолітня дитина - [PERSON] , 2015 року народження (а.с. 12). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов`язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно довідки Ободівської сільської ради від 26.04.2022 №337 до складу сім`ї [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] входить чоловік [PERSON] , 1995 року народження, син - [PERSON] , 2015 року народження та донька - [PERSON] , 2019 року народження (а.с. 14). Зі змісту довідки КЗ «Новоободівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Ободівської сільської ради №49 від 28.04.2022, випливає, що класний керівник 1-го класу Комунального закладу «Новоободівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Ободівської сільської ради повідомляє про те, що [PERSON] , батько учня 1-го класу [PERSON] , 2015 року народження, жодного разу не був присутній на класних батьківських зборах (а.с. 15). Під час проведеного обстеження умов проживання дитини - [PERSON] , 2015 року народження, який проживає спільно із матір`ю [PERSON] , вітчимом [PERSON] , сестрою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що мати та відчим забезпечують [PERSON] , піклуються про фізичний і духовний розвиток, його навчання, підготовку до самостійного життя. Забезпечують всім необхідним: харчуванням, медичним доглядом, спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для його самоусвідомлення. Біологічний батько вихованням [PERSON] не займається. Для виховання та розвитку створені задовільні умови проживання. У [PERSON] окрема кімната, обладнана меблями, в наявності комп`ютерна техніка. Забезпечений сезонним одягом, взуттям, засобами гігієни. Обстановка сприяє успішному розвитку дитини. Сім`ю можна назвати соціально-стійкою. У родині панує любов та взаємопорозуміння. Ставлення батьків до дитини турботливе. Акт обстеження умов проживання від 17.06.2022 підписаного начальником служби у справах дітей Чернецькою Л. М. , спеціалістом ССД Ісатюк Л. В., зав. ВЦНСП - Налисою І. О. (а.с. 16). Відповідно до довідки-характеристики Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області №447 від 21.06.2022, на громадянку [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , до сільської ради компрометуючих матеріалів не надходило (а.с. 17). Орган опіки та піклування Ободівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Ободівської сільської ради від 16.11.2022 №360 (а.с. 109). З висновку випливає, що [PERSON] проживає спільно з чоловіком [PERSON] , 1995 року народження, сином [PERSON] , 2015 року народження, дочкою [PERSON] ,, 2019 року народження за адресою: [ADDRESS] . З перших днів народження сина [PERSON] з чоловіком не проживала, але він допомагав коштами на лікування дитини - [PERSON] до двох років. На даний час [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] . В цьому шлюбі народилася дочка [PERSON] , 2019 року народження. Провівши обстеження матеріально побутових умов проживання (акт обстеження від 17 червня 2022 року) сім`ї [PERSON] ,, було встановлено таке: сім`я проживає у власному приватному будинку площею 90 кв. м., 5 кімнат. Умови проживання сім`ї задовільні. В наявності всі побутові умови. З 2018 року [PERSON] бере участь у вихованні [PERSON] . Забезпечує матеріально, дбає та піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; виявляє інтерес до її внутрішнього світу; створює умови для отримання нею освіти. Зв`язку з колишнім чоловіком [PERSON] не підтримує. З 2017 року участі у вихованні сина [PERSON] не бере, фінансово не підтримує, не цікавиться сином. Родичі колишнього чоловіка також [PERSON] не цікавляться. Син [PERSON] знає батька [PERSON] . Біологічного батька не бачив та не знає, тому що фактично з ним не проживали. [PERSON] виявив бажання усиновити [PERSON] . Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності дають можливість позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 109). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно з ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналізуючи всі обставини справи, надані докази на підтвердження фактів та спірних правовідносин, норми чинного законодавства, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що [PERSON] , самоухилився від виховання свого сина, не піклується про його здоров`я та навчання, його фізичний та духовний розвиток, не дбає про матеріальне забезпечення дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Вирішуючи спір в частині позбавлення батьківських прав, дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що наявні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав. Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Разом з тим, достовірно знаючи про наявність спору, батько дитини - [PERSON] не висловив заперечень проти позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] . Крім того, суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. За таких обставин, суд вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] , 2015 року народження. За правилами частини 2 статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки (пені), яка виникла у зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів, суд зазначає таке. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно з рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 28.05.2019 у справі №147/36/19 ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 гривень щомісячно, починаючи з 10.01.2019 і до досягнення ним повноліття. Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28.05.2019 набрало законної сили 28 червня 2019 року. 04 липня 2019 року Чечельницьким районним судом Вінницької області видано виконавчий лист по справі №147/36/19. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по ВП №59951072, здійсненого державним виконавцем, вбачається, що у [PERSON] за період з 10.01.2019 по 01.11.2022 наявна заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , визначених на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28.05.2019, яка станом на 01.11.2022 складає 172500 грн. Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є стягнення неустойки (пені), нарахованої на заборгованість зі сплати аліментів, яка, на думку позивачки, виникла на підставі рішення суду про стягнення аліментів від 18.05.2017 за період з січня 2019 року по листопад 2022 року, а саме з дня звернення до суду з позовом про стягнення аліментів по день подання заяви про збільшення позовних вимог (01.11.2022). Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Нормами чинного законодавства передбачено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №712/11291/20. При розгляді справи про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів застосовують субсидіарно положення ЦК України. У такому разі, якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, він є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Про це зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №661/905/19. Згідно з ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до ст. ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Таким чином, наявність судового рішення про стягнення з відповідача аліментів на дитину вже свідчить про наявність у останнього відповідного зобов`язання, яке передбачено нормами сімейного законодавства та спрямовано на забезпечення належного утримання та розвитку дитини. Відповідач був обізнаний про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів, знав про розмір таких аліментів та період, з якого вони стягуються. При цьому відповідачем, суду не було надано жодного доказу того, що відповідач, не чекаючи дій від державного виконавця, у добровільному порядку виконував рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 28.05.2019 та сплачував аліменти на утримання сина. Таким чином, на думку суду [PERSON] не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини. Щодо розміру самої заборгованості зі сплати аліментів, а відтак і пені суд зазначає таке. Матеріалами справи та матеріалами виконавчого провадження підтверджується наявність у [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів, розрахунок такої заборгованості було проведено державним виконавцем в порядку примусового виконання рішення суду. Крім того, відповідач не висловлював заперечень проти вказаного розрахунку, який був виконаний державним виконавцем. Так, відповідач зобов`язаний був сплачувати аліменти відповідно до рішення суду щомісячно у визначеному розмірі, однак, від виконання рішення ухилявся у зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті аліментів та наявні правові підстави для нарахування пені. Щодо розрахунку суми пені варто зазначити таке. Аналіз норми ст. 196 СК України, окрім іншого, приводить до висновку, що заборгованість зі сплати аліментів виникає в особи з підстав, визначених ч. ст. 196 СК України, саме з дня набрання законної сили рішенням суду про стягнення аліментів, тому що розмір аліментів встановлюється саме рішенням суду. Як вже вказувалося вище та підтверджується матеріалами справи, рішення суду від 28.05.2019 про стягнення аліментів набрало законної сили 28.06.2019. Таким чином, з дня набрання законної сили рішенням суду про стягнення аліментів в останнього виникає обов`язок зі сплати аліментів у розмірі, який і визначено рішенням суду. Оскільки законом передбачено, що аліменти присуджуються з дня звернення до суду, тому у разі не сплати аліментів виникає заборгованість. Таким чином, обов`язок зі сплати заборгованості по аліментам у [PERSON] виник з дня набрання законної сили судовим рішенням про стягнення аліментів, тобто з 28.06.2019, а не з дня пред`явлення позову про стягнення аліментів, як помилково вважає позивачка. З наведеного слідує, що позивачка всупереч вимог закону помилково вважає, що на заборгованість зі сплати аліментів за період з дня звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має право на отримання пені, та помилково ототожнює поняття виникнення заборгованості по аліментам і виникнення обов`язку зі сплати заборгованості по аліментам. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, в який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16 та від 25 квітня 2018 року в справі №572/1762/15-ц. Враховуючи формулу, за якою визначено порядок нарахування пені за несплату аліментів, а також дату набрання рішенням суду від 28.05.2019 про стягнення з відповідача аліментів законної сили (28.06.2019) та їх розмір, нарахування пені за прострочку сплати аліментів розпочинається з 1 липня 2019 року, а не з 10.02.2019, як це зазначено у позовній заяві. Суд зазначає, що до заяви про збільшення позовних вимог позивачем була надана довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.11.2022. При обчисленні пені за прострочення сплати аліментів застосовується правова позиція, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №711/679/21, яка прийнята за касаційною скаргою, зміст якої свідчить, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. Зокрема, у цій справі вирішено такі питання: (а) як враховуються часткові платежі (частковий платіж) при наявності заборгованості за аліментами за попередні періоди (попередній період)?; (б) що розуміється під формулюванням «не більше 100 відсотків заборгованості»? Ця правова позиція також підтверджена, відповідно до Постанови КЦС ВС від 09.11.2022 у справі № 754/4461/21 та Постанови КЦС ВС від 27.04.2022 у справі № 496/2457/19. Таким чином, з огляду на те, що щомісячний розмір аліментів на сина становить 2500 грн., розмір пені, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивача лише за період з 01.07.2019 по 01.01.2020 становить 197375,00 грн. (30500,00 грн. +29725,00 грн. +28950,00 грн. +28200,00 грн. +27425,00 грн. +26675,00 грн. +25900,00 грн.), який розрахований за формулою: щомісячна сума аліментів 2500 грн. помножена на 1% та помножена на кількість днів прострочки, а з урахуванням періоду з 01 липня 2019 року по 01 листопада 2022 року (1220 - кількість днів прострочення) розмір пені значно перевищуватиме розмір заборгованості розрахований державним виконавцем (172500,00 грн). Враховуючи, що розмір пені перевищує розмір заборгованості, стягненню підлягає пеня у розмірі такої заборгованості, тобто 172500,00 грн. Зазначений розрахунок відповідає правовій позиції з тексту Постанови КЦС ВС від 19.01.2022 у справі №711/679/21, яка прийнята за касаційною скаргою, зміст якої свідчить, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, враховуючи викладене та те, що заборгованість по аліментним зобов`язанням виникла саме з вини відповідача, а протилежного ним не доведено, враховуючи здійснений судом перерахунок розміру пені, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 172500,00 грн. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. У позовній заяві [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем до суду подано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №587, ордер серії АВ №1031650 від 01.07.2022, договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 01.07.2022, розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу (правову) допомогу від 01.07.2022, акт приймання-передачі наданої професійної правничої допомоги від 01.07.2022. Крім того, позивачем при зверненні до суду було сплачено 992,40 грн судового збору. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на сторону відповідача. Так, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати в загальному розмірі 10992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . Крім того, згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на викладене необхідно стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved