Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті особи в певний час та просила суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , у віці 41 рік (паспорт громадянина України, серії [NUMBER] , виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), який народився [INFO] у м. Вінниця та помер [INFO] в м. Бахмут (колишня назва Артемівськ), Донецька область, Україна, причина смерті: «Вогнепальні вибухові осколкові поранення голови, шиї, правої нижньої кінцівки». Заява мотивована тим, що [INFO] у віці 41 рік помер син [PERSON] [PERSON] , [INFO] , у м. Бахмут. Згідно довідки про смерть для виплати одноразової грошової допомоги на поховання № 27.5/1859-13/09, виданої Ленінським відділом запису актів громадянського стану Луганського міського управління ЛНР 21.10.2022 року зазначено причину смерті «вогнепальні вибухові осколкові поранення голови, шиї, правої нижньої кінцівки». Ленінським відділом записів актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР видано свідоцтво про смерть [PERSON] , актовий запис № 1640 від 21.10.2022 року. В грудні 2022 року заявник звернулася до відділу ДРАЦС у м. Вінниці Центрально Західного Міністерства юстиції (м. Хмельницький) із заявою про державну реєстрацію смерті свого сина, однак отримала відмову. Представник заявника згідно заяви просила справу слухати у її відсутність, заяву підтримує. Представник заінтересованої особи відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) надав суду заяву про розгляд справи без представника. Не заперечує проти вирішення питання на розгляд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Заявник [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , відповідний актовий запис № 1675, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно, серії [NUMBER] від 06.12.2022 року. Згідно «свидетельство о смерти», серії [NUMBER] від 21.10.2022 року, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , відповідний актовий запис № 1640. Відповідно до «справка о смерти для выплаты единоразовой денежной помощи на погребение» №\~27.5/1859/13-09\~від 21.10.2022 року №\~117,\~причина смерті [PERSON] : «вогнепальні вибухові осколкові поранення голови, шиї, правої нижньої кінцівки». Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. А тому видане свідоцтво про смерть не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючи хde facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved