Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

У березні 2019 року громадяни [PERSON] і [PERSON] , кожен окремо, звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі № 202/1722/19 за позовом [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі № 202/1712/19 за позовом [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2019 року справу № 202/1712/19 за позовом [PERSON] об`єднано в одне провадження зі справою № 202/1722/19 за позовом [PERSON] та передано в провадження судді Марченко Н.Ю. Постановою Верховного Суду від 22.12.2021 року скасовані рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2021 року і постанова Дніпровського апеляційного суду від 08.04.2021 року у цій справі, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу від 27.01.2022 року визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду справи. Ухвалою суду від 11.04.2022 року прийнято позовні заяви позивачів [PERSON] і [PERSON] , котрими уточнено суб`єктний склад учасників судового процесу. Ухвалою суду від 21.11.2022 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України. Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області розслідувалася кримінальна справа № 36001130, яку порушено 15 жовтня 2000 року за ознаками частини другої ст. 144 КК України в редакції 1960 року. 16 жовтня 2000 року в рамках цієї кримінальної справи його, [PERSON] , було затримано і примушено написати рапорт про звільнення з посади оперуповноваженого відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління, яку він на той час обіймав, за власним бажанням з 9 жовтня 2000 року. 15 жовтня 2000 року за його, позивача, місцем проживання був проведений обшук. 19 жовтня 2000 року йому, [PERSON] , пред`явлено обвинувачення за частиною 3 ст. 144 КК України в редакції 1960 року, цього ж дня його звільнено з-під варти та застосовано відносно нього запобіжний захід підписку про невиїзд. 16 травня 2001 року у кримінальній справі № 36001130 відносно нього та інших осіб прокурором Дніпропетровської області затверджено обвинувальний висновок, 17 травня 2001 року справу спрямовано для розгляду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Під час попереднього розгляду справи, 31 травня 2001 року, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська повернув справу прокурору на додаткове розслідування. 19 серпня 2001 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за результатами попереднього розгляду кримінальну справу повторно було повернуто на додаткове розслідування у зв`язку з невиконанням вказівок суду від 31 травня 2001 року. 3 січня 2002 року його, [PERSON] , було взято під варту. 14 травня 2002 року кримінальну справу відносно нього, [PERSON] , та інших було прийнято до розгляду Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, при цьому запобіжний захід їм залишено у вигляді тримання під вартою. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року його та [PERSON] було засуджено за частиною 4 статті 189 КК України в редакції 2001 року до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін. 19 вересня 2003 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська був скасований та кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. При цьому міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою. 25 квітня 2004 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська направив кримінальну справу на додаткове досудове розслідування, змінивши запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 26 квітня 2006 року кримінальну справу № 36001130 постановою старшого слідчого СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області відносно нього, [PERSON] , та інших закрито на підставі пункту 2 статті 213 КПК України в редакції 1960 року, у зв`язку з недоведеністю їх участі у скоєні злочинів, передбачених ч.2 ст. 148-4, ч.2 ст. 143, ч.2 ст. 144 КК України в редакції 1960 року та ч.4 ст. 189 КК України. Позивач зазначає, що копія постанови слідчого про закриття кримінальної справи йому своєчасно надіслана не була. Крім того, дані про закриття кримінальної справи не були передані до Департаменту інформаційних технологій МВС України. Згідно з довідками Департаменту інформаційних технологій МВС України він до цього часу значаться як особа, яка має запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Позивач вважає, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, внаслідок якого він був підданий обшуку, відносно нього були застосовані запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, а також засуджено за скоєння злочину, йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних і фізичних стражданнях через тортури, які застосовувалися під час досудового розслідування, перенесеному нервовому струсі, емоційному стресі, депресії. У зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності, він нього пішла дружина, вони розлучилися. Він втратив роботу, погіршився його стан здоров`я. Весь цей час він переживав за своє життя,досі відчуває тривогу, роздратування, гнів. Позивач вважає, що відносно нього було порушено положення статей 3, 5, 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності він був підданий жорстокому нелюдському поводженню, яке є рівноцінним катуванню, на нього чинився психологічний тиск. Крім того, рішення про зміну йому, [PERSON] , запобіжного заходу з підписки про невиїзд на тримання під вартою прийнято без його виклику, без зазначення причин із посиланням виключно на тяжкість можливого покарання. В подальшому тримання під вартою протягом надмірно тривалого часу здійснювалося без суттєвих і достатніх підстав, немотивованих рішень. Позивач зазначає, що під час тримання під вартою він пережив жорстокі несприятливі умови, оскільки перебував в камерах, площа яких становила, приблизно, сім метрів, майже без денного освітлення та свіжого повітря. В камерах не було дотримано жодних санітарних норм, мали змогу приймати душ та прати білизну раз на тиждень. Харчування було мізерним та поганої якості. Обмежено доступ до інформації, заборонено побачення з рідними, листування, отримання посилок. Здійснювалися особисті обшуки та обшуки камер, під час яких застосовувалася фізична сила та погрози. Через залякування та приниження переживали страх, неспокій, вразливість. Їм не надавалася жодна медична допомога у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями під час обшуку. На судові засідання та ознайомлення з матеріалами справи доставляли в конвойних автомобілях, пасажирські відділення яких були надзвичайно переповнені: на одного ув`язненого припадало 0,3 кв.м. Під час перевезення не надавали їжі та питва, що призводило до психічного та фізичного виснаження. Під час очікування судових засідань також перебували в маленькій та погано вентильованій кімнаті, їх не було забезпечено їжею та водою, не було можливості відпочити. Крім того, під час судових засідань їх утримували в металевій клітці. Позивач указує, що вчинені відносно нього протиправні дії, спричинили значний вплив на здоров`я, психічний стан, імідж, викликали його осуд. Він залишилися без роботи, були зруйновані родинні стосунки. Перебуваючи до цього часу під підпискою про невиїзд, він, позивач, був позбавлений можливості покинути місце проживання, виїхати на заробітки, на відпочинок, відвідати родичів та друзів. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, упередженого ставлення працівників правоохоронних, пенітенціарних органів, органів прокуратури та суду, тривалої ізоляції від сім`ї, відриву від звичного способу життя, руйнування життєвих планів, соціальних зв`язків, приниження честі, гідності та ділової репутації, дискомфортних умов існування, їм спричинено моральну шкоду, яка виразилася у фізичних та моральних стражданнях. За цих підстав, посилаючись на положення статей 23, 1176 ЦК України та статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач просив стягнути на його з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду в розмірі 11\~706 500 грн. Також позивач просив стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Під час судового розгляду позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача держави Україна в особі Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про розгляд справи відповідач повідомлений. Прокурор Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Дніпропетровської області Бойко Н.К., допущена до участі у справі ухвалою суду від 30.06.2022 року, вважала, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, заявлені [PERSON] , підлягають задоволенню в сумі 429 000 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 6 500 грн. на 01.01.2022 року, за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Представник третьої особи - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Грановський М. зазначив, вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів здійснення незаконних дій з боку ГУНП в Дніпропетровській області; зазначив, що останнім розслідування кримінальної справи № 36001130 не здійснювалося. Дії ГУНП в Дніпропетровській області незаконними в установленому порядку не визнані. Позивачем не надано доказів завдання діями ГУНП в Дніпропетровській області моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між такими діями та завданою моральною шкодою. ГУНП в Дніпропетровській області як юридичну особу публічного права було утворено лише 07.11.2015 року на виконання Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року, який набрав чинності 07.11.2015 року, та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 року № 730. Представник третьої особи - Головного управління МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії Грановський М. зазначив, що позивачами не надано доказів здійснення щодо них незаконних дій під час розслідування кримінальної справи № 36001130. Зазначає, що слідчі дії в рамках кримінальної справи № 36001130 не оскаржувалися. Будь-які судові рішення щодо незаконних дій під час здійснення досудового розслідування відсутні. Слідчі дії здійснювалися у кримінальній справі № 36001130 в рамках кримінального процесуального законодавства, яке було чинним на той час. Вважає доводи щодо спричинення досудовим розслідуванням моральної шкоди безпідставними та недоведеними жодними доказами. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.10.2000 року слідчим відділом «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу №36001130 відносно [PERSON] за частиною 2 статті 144 КК України в редакції 1960 року. 16 жовтня 2000 року [PERSON] в порядку ст. 115 КПК України в редакції 1960 року було затримано. 19 жовтня 2000 року [PERSON] пред`явлено обвинувачення за частиною 3 ст. 144 КК України в редакції 1960 року. Цього ж дня [PERSON] звільнено з-під варти та застосовано відносно нього запобіжний захід підписку про невиїзд. 16 травня 2001 року у кримінальній справі № 36001130 відносно [PERSON] та інших осіб прокурором Дніпропетровської області затверджено обвинувальний висновок і 17 травня 2001 року справу спрямовано для розгляду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2001 року справа відносно [PERSON] та інших осіб повернута прокурору на додаткове розслідування. 26.07.2001 року у кримінальній справі №36001130 відносно [PERSON] та інших осіб прокурором Дніпропетровської області затверджено обвинувальний висновок, зазначену справу спрямовано для розгляду до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. 10 серпня 2001 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу відносно [PERSON] та інших осіб повернуто прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування, зазначено про зміну [PERSON] запобіжного заходу на підписку про невиїзд . 11.12.2001 року, після залишення Апеляційним судом Дніпропетровської області без задоволення апеляційного подання прокуратури Дніпропетровської області на постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2001 року, прокуратурою Дніпропетровської області кримінальну справу №36001130 направлено до СУ УМВС України в Дніпропетровській області для проведення додаткового розслідування. 03.01. 2002 року слідчим СО відділом «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області було затримано [PERSON] в порядку ст. 115 КПК України в редакції 1960 року і в подальшому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 09.01.2002 року [PERSON] пред`явлено обвинувачення за ч.3 ст. 144 КК України в редакції 1960 року і допитано у якості обвинуваченого. 14.02.2002 року у кримінальній справі №36001130 відносно [PERSON] та інших осіб прокурором Дніпропетровської області затверджено обвинувальний висновок та справу спрямовано до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2002 року [PERSON] було засуджено за частиною 4 статті 189 КК України в редакції 2001 року до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін. 19.09.2003 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська скасований, кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. При цьому міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою. 25.04.2004 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу № 36001130 направлено для проведення додаткового розслідування, змінивши [PERSON] запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 26.04. 2006 року кримінальну справу № 36001130 постановою старшого слідчого СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області відносно [PERSON] , та інших закрито на підставі пункту 2 статті 213 КПК України в редакції 1960 року, у зв`язку з недоведеністю їх участі у скоєні злочинів, передбачених ч.2 ст. 148-4, ч.2 ст. 143, ч.2 ст. 144 КК України в редакції 1960 року та ч.4 ст. 189 КК України. Згідно довідки серії 11А № 2648723, виданої ТСЦ №1249 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області [PERSON] , [INFO] , станом на 11.02.2022 року має підписку про невиїзд. Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 11\~706 500 грн., позивач посилається на те, що внаслідок перебування під слідством і судом, під час яких до нього, зокрема, застосовувалися запобіжні заходи, проводилися обшуки у кримінальній справі, яка в подальшому була закрита у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочину, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних і фізичних стражданнях, викликаних, у тому числі, через обмеження та умови, в яких він утримувався і, які принижують людську честь і гідність. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду зі захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з частиною другою статті 23\~ЦК\~України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до частини першої статті 1173\~ЦК\~України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома\~статті 1176 ЦК України). Відповідно до пункту першого статті 1\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» від 01 грудня 1994 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відповідно до положень цього\~Закону\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину (пункт 2 частини 2 статті 2 Закону). Положеннями\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. За положеннями частини 5, 6 статті 4 цього Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону). Відповідно до частини другої\~статті 25\~Бюджетного кодексу\~України відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до\~статті 2 ЦК України\~держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~Указом Президента України від 13 квітня 2011 року\~\~№ 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, аналіз наведених норм свідчить, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування особи під слідством чи судом він має бути не меншим установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Такий правовий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18). З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач [PERSON] набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»\~ мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 жовтня 2022 року становить 6700 грн., виходячи з якого має обчислюватися відшкодування моральної шкоди. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди частково, суд бере до уваги, що позивач загалом перебував під слідством і судом 216 місяців і 11 днів, з яких [PERSON] утримувався під вартою 28 місяців 26 днів. Суд також враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, підриву авторитету як працівника міліції, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя, всі інші обставини справи, зокрема, обмеження, яких зазнав позивач і, в тому числі, що пов`язані з умовами тримання під вартою, та, виходячи з засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, приходить до висновку про необхідність стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 1\~500\~000 грн. Суд вважає, що присудження позивачеві заявленої ним компенсації моральної шкоди в розмірі 11\~706 500 грн. є невиправданим, оскільки такий розмір є занадто завищеним, не відповідає розмірам сатисфакцій, які відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини присуджуються заявникам за порушення державою їхніх прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, на порушенні яких під час перебування під слідством і судом наполягає [PERSON] . Слід зазначити, що суд не приймає до уваги доводи представника третіх осіб у справі щодо недоведеності позивачем незаконності дій, які є підставою для відшкодування моральної шкоди, причинного зв`язку між здійсненням досудового розслідування у кримінальній справі та завданою шкодою, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинення нею якого не було доведено, - є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди. В даному випадку позивач [PERSON] без відповідної правової підстави понад п`яти з половиною років перебував під кримінальним переслідуванням, утримувався під вартою, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та суттєво впливає на її життя, а тому суд вважає доведеним, що у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів позивач зазнав значних душевних страждань, які призвели до зміни його нормального життєвого укладу. Вирішуючи питання\~про\~розподіл\~судових витрат,\~суд\~враховує,\~що\~відповідно\~до положень\~статті\~133\~ЦПК\~України\~судові витрати\~складаються\~з\~судового збору\~та\~витрат,\~пов`язаних\~з\~розглядом справи,\~до\~яких,\~зокрема,\~належать\~витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з пунктом 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Щодо відшкодування позивачам витрат на професійну правничу допомогу, то суд бере до уваги, що відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесення судових витрат позивач надав суду копію договору про надання правової допомоги, укладеного з адвокатом Воронковим О.М., розрахунку вартості послуг по договору та акту виконаних робіт, а також квитанції про сплату коштів 9900 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову, суд присуджує стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме , у розмірі 1\~245,08 грн.

Outcome: partial