Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

У листопаді 2022 представник позивача, адвокат Шевчук Н. М., звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Галицької міської ради Івано-Франківської області про визначення постійного місця проживання малолітньої дитини з батьком, в якій просить: визначити постійне місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком. Як підставу\~позову зазначив,\~що перебував\~у зареєстрованому\~шлюбі з\~відповідачем,\~від якого\~є син\~ [PERSON] ,\~ [INFO] . Подружнє життя з відповідачем не склалось, шлюб розірвано. Малолітній син залишився проживати спільно з батьком та перебувати на його утриманні. Відповідач підтримує контакт із сином, однак вихованням та матеріальним утриманням сина не займається. 06.09.2022 виконавчим комітетом Галицької міської ради прийнято рішення № 148, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом із батьком. Ухвалою суду від 14.11.2022 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків тривалістю десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 17.11.2022 недоліки позову усунено, ухвала суду від 14.11.2022 виконана. 17.11.2022 судом направлявся запит щодо підтвердження місця реєстрації відповідача [PERSON] . Відповідь до суду надійшла 23.11.2022. 24.11.2022 ухвалою суду провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. У підготовче судове засідання представник позивача, адвокат Шевчук Н. М., яка діє в інтересах позивача не з`явилась, надавши письмову заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності [PERSON] . При цьому зазначила, що позовні вимоги позивача підтримує з підстав, викладених у позові. Просить їх задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилась. На адресу суду надіслала письмову заяву, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує. Не заперечує щодо визначення постійного місця проживання її малолітнього сина із його батьком, [PERSON] . Розгляд справи просить проводити у її відсутності. Представник третьої особи: виконавчий комітет Галицької міської ради Івано-Франківської області у підготовче засідання не з`явилась. Через канцелярію суду подала письмову заяву, про розгляд справи у відсутності представника. Зазначила, що ними розглянуто заяву [PERSON] щодо визначення місця проживання його малолітнього сина [PERSON] з батьком. Рішенням комісії Галицької міської ради встановлено, що можливо визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з його батьком, [PERSON] . На засіданні комісії малолітній [PERSON] також підтвердив, що бажає проживати спільно із батьком. З матір`ю бачиться часто та навідується до неї у гості. Крім цього, на засіданні комісії [PERSON] підтвердила, що її малолітній син з 2014 року проживає із батьком [PERSON] за їх спільною домовленістю. На цей час вона має іншу сім`ю, та виховує малолітню доньку. Із сином [PERSON] та його батьком підтримує добрі та дружні відносини. Участь у судовому засідання це право, а не обов`язок сторін у справі. Згідно з ч. 3\~ст.\~211\~ЦПК\~України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши у підготовчому засіданні матеріали справи та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті\~16\~ЦК\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способом цього захисту може бути визнання права. Згідно з частиною 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Стаття 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, та інші обставини , що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Галицького районного суду. У підготовчому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати із батьком [PERSON] у с. Дорогів Івано-Франківської області. Як вбачається із змісту довідки від 01.02.2021 № 29, виданою виконавчим комітетом Дорогівської сільської ради, [PERSON] зареєстрована та проживає у с. Колодіїв Івано-Франківської області /а. с. 12/. За змістом висновку комісії з питань захисту прав дитини Галицької міської ради від 31.08.2022 /а. с. 26) комісія вважає за можливе визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] належно піклується про здоров`я сина [PERSON] , його фізичний, духовний та моральний розвиток, мати дитини участі у вихованні сина не бере, фінансової допомоги не надає. Крім цього, мати малолітнього не заперечує щодо визначення постійного місця проживання її сина із батьком, відтак є всі підстави визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норма, які б наділяли будь-кого із батьків пріоритетним правом на проживання із дитиною. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Також, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатні для її фізичного, інтелектуального, духовного, соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність із створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась із батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне у якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327 цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивача є належними для проживання дитини, та те, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, то суд, вважає, що відсутні виняткові обставини, коли малолітня дитина може бути розлучена зі своїм батьком. Проживання дитини із позивачем саме по собі не є підставою для визнання позову таким, що до задоволення не підлягає, оскільки такий факт не позбавляє права позивача вимагати визначення місця проживання дитини в судовому порядку. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, та визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із батьком. Крім того, суд зауважує, що мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно сина та участі у вихованні сина і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. На підставі ст. ст. 7, 19, 141, 153, 155, 160, 161 СК України, ст. ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved