Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшов зазначений вище позов, який позивач обґрунтовує тим, що 25.11.2020 р. між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10026/0715 філії Головного управління по м. Києву та Київській області та [PERSON] укладено договір у вигляді заяви про приєднання № 151046911/251120 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). В своїй заяві на встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту), яка є складовою заяви про приєднання, відповідач просив банк надати йому кредит на споживчі потреби шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії на його кредитний рахунок. Банк встановив йому кредит на поточний рахунок у сумі 20200,00 грн. під 38% річних за користуванням кредитними коштами, і з платою за перевищення витратного ліміту поточного ліміту по поточному рахунку (овердрафт) становить 60% на рік. Таким чином, банк виконав свої зобов`язання за договором, проте, відповідач порушує умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 23.12.2021р. становить 23414,50 грн, що складається з: основної заборгованості (простроченої) - 20136,45 грн, процентів за користування кредитом - 3191,50 грн, комісії - 6,00грн, інфляційних втрат на суму несплачених процентів - 19,20 грн, 3 % річних на суму простроченого кредиту - 44,69 грн, 3 % річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 16,66 грн. Просять стягнути з [PERSON] суму кредитної заборгованості в розмірі 23414,50 грн. та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якому вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про час, дату та місце слухання справи, відзив на позов не подав, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Так, судом встановлено, що 25.11.2020 р. [PERSON] подала до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10026/0715 філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» заяву про приєднання № 151046911/251120 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), в якій вона просила відкрити їй поточний рахунок на умовах тарифного пакету «Мій комфорт». Крім того, [PERSON] також подано заяву на встановлення відновлюваної кредитної лінії, яка є складовою частиною заяви про приєднання. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів ч. 2 ст. 1054 ЦК України, абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. На підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем Банк надав підписану відповідачем заяву від 25.11.2020 р., копії сторінок типового ДКБО , Додатку №1 ДКБО. Однак, жоден із цих документів не містить розміру погодженого та фактично наданого кредитного ліміту, який виявила намір отримати [PERSON] , доказів отримання нею грошових коштів, їх розміру, та кредитних умов, включаючи розмір процентів, на які погодилась остання. Посилання позивача на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Додатком №1 до Договору ДКБО, суд вважає безпідставним, оскільки зазначений додаток не містить підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме їх мав на увазі відповідач, підписуючи заяву, банком не надано. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 11.03.2015 р. у справі № 6-16цс15, від 14.12.2016 р. у справі № 712/918/14-ц, від 22.03.2017 р. у справі № 6-2320цс16, у яких зазначено про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Крім того, Банком не було надано доказів зарахування кредитних коштів на картку відповідача, а також обґрунтування розміру заборгованості відповідача за тілом кредиту у розмірі 20136,45 грн. Наданий Банком розрахунок заборгованості, як доказ наявності заборгованості та її розміру, сам по собі не є належним та допустимим доказом наявності такої заборгованості за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. Аналогічних висновків дійшов й Верховний Суд України у своїй постанові від 29.01.2020 р. у справі № 755/18920/18. Частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у справах позовного провадження не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду, Банк у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. При цьому, на адресу суду направив клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, тобто вважаючи, що необхідні та достатні докази наявні в матеріалах справи, інших клопотань та заяв зі сторони позивача не надходило. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову через відсутність доказів отримання відповідачем грошових коштів. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed