Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

04.10.2022 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа - Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області в якій просить: розірвати шлюб, зареєстрований 12 вересня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 4049; визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07.11.2022 роз`єднано позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини; виділено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області про визначення місця проживання дитини в окреме провадження. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначив, що 12.09.2019 між ним та [PERSON] , було укладено шлюб, актовий запис № 4049. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . З січня 2022 року сторони проживають окремо, шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Відповідач по справі разом з дитиною проживала та була зареєстрована в м. Харків, однак, у зв`язку із вторгненням Російської Федерації на територію України м. Харків з перших днів повномасштабного військового вторгнення перебуває під постійними обстрілами, а тому за згодою матері дитини [PERSON] забрав дочку [PERSON] до себе. Так, з березня 2022 року малолітня [PERSON] , 2020 року народження, і по теперішній час проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , позивач повністю утримує дитину та займається її фізичним та духовним розвитком. Крім того, позивач зазначає, що він є офіційно працевлаштованим, має стабільний дохід та реальну можливість утримувати дитину. У зв`язку з тим, що та [PERSON] в добровільному порядку не бажає дійти згоди щодо місця проживання дочки, [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 10 листопада 2022 року провадження по справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 06.12.2022. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 06.12.2022 закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті на 19.12.2021. 19.12.2022 належним чином повідомлені сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача адвокат Гетьман О.М. до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила здійснювати розгляд справи за відсутності позивача [PERSON] та за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі з підстав викладених у позові. Від відповідача [PERSON] до канцелярії суду надійшла заява відповідно до якої, остання просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Від начальника відділу служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Риженко Т. надійшов лист відповідно до якого остання просила проводити розгляд справи з відсутності представника відділу та прийняти рішення на розсуд суду. За загальним правилом частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями Цивільного процесуального\~кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України). Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 12 вересня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 4049\~ копія Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] копія Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис 3084 (а.с. 10). З січня 2022 року фактичні шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинені. Дочка [PERSON] , 20 жовтня 2020 року проживає разом із батьком за адресою [ADDRESS] . З Акту обстеження умов проживання від 12.10.2022, вбачається, що начальником ССД Слобожанської селищної ради Риженко Т.Г., спеціалістом І категорії ССД Слобожанської селищної ради Назаренко Л.І., спеціалістом І категорії ССД Слобожанської селищної ради Криштопаою Т.Ю. проведено обстеження за місцем проживання [PERSON] квартири [ADDRESS] , результатами обстеження встановлено, що умови проживання добрі, для перебування, виховання та розвитку дитини умови комфортні, стосунки в сім`ї доброзичливі, для дівчинки створені всі необхідні умови (а.с. 36) Згідно статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обстави спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно з частинами 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумного, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до частин 5, 6 статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. З урахуванням наведеного, розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, з огляду на визнання відповідачкою позовних вимог, враховуючи те, що умови проживання позивача є належними для проживання дитини, та те, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, суд, вважає, що є всі підстави проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Крім того, суд задовольняючи позов, про визначення місця проживання дитини із батьком, наголошує, що мати, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Оскільки, позивач не вимагав відшкодування судових витрат, понесених ним по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося. Відповідно до другого речення частини 5 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved