Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Адвокат Пікулін Р.М., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до ТОВ «АВТО РОЛІДАС» про захист прав споживачів. Позов обґрунтовано тим, що у листопаді 2021 року [PERSON] вирішив придбати легковий автомобіль. З цією метою в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО РОЛІДАС» автомобіля потрібної йому марки. З метою придбання автомобіля сторони уклали попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста, в якому він знаходиться на складі відповідача. Попередній договір відповідач вислав позивачу поштою на адресу місця проживання, який було підписано позивачем та відправлено на адресу відповідача. Таким чином, 01.11.2021 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний відповідачу транспортний засіб строком до 31 березня 2022 року. Відповідно до пункту 2.1 договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною 315 136,46 грн., у тому числі ПДВ -52 522,74 грн., та сплачується відповідачем в безготівковій формі на поточний рахунок позивача в національній валюті України - гривні. На виконання зазначеного договору позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти: 02.11.2021 року - 203 854,64 грн., 18.01.2022 року - 111 281,82 грн., а всього 315 136,46 грн. Відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг відповідач повинен був укласти з позивачем основний договір на належний відповідачу автомобіль до 31.03.2022, однак прострочив виконання такого зобов`язання на 151 день. Крім того, транспортний засіб взагалі не належить ТОВ «АВТО РОЛІДАС», відповідач фактично зобов`язався надати послуги з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його та розмитнення. Отже, відповідач не мав на меті здійснювати продаж транспортного засобу, а його метою було надання дилерських послуг, чим ввів в оману [PERSON] . Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 01.11.2021 між [PERSON] та ТОВ «АВТО РОЛІДАС», стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого авансу в розмірі 315 136,46 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 61 555,63 грн., пеню в розмірі 1 711 190,97 грн., всього 2 087 883,06 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. Ухвалою судді від 14.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 29.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від адвоката Пікуліна Р.М. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у випадку неявки відповідача не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не подав. Враховуючи норми ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення частково з таких підстав. Судом встановлено, що 01.11.2021 між позивачем [PERSON] (Сторона-2) та ТОВ «АВТО РОЛІДАС» (Сторона-1) було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9718 (далі - Договір), згідно з п. 1.1. якого Сторона-1 і Сторона-2 зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний Стороні-1 транспортний засіб марки «Audi», моделі «A4», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (а.с. 6). Згідно з п. 1.2 і 1.3 Договору сторони зобов`язуються до 31.03.2022 укласти договір купівлі-продажу (основний договір) зазначеного автомобіля. Сторона-1 гарантує, що на момент укладення Основного договору транспортний засіб буде належати їй та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким чином, передбаченим чинним законодавством. Відповідно п. 1.5 Договору Сторона-1 здійснила викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження зі Стороною-2. Сторона-2 жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення Основного договору не має. Відповідно до пункту 2.1 Договору, продаж транспортного засобу вчиняється між Сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 11993 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору становить 315 136,46 грн., у тому числі ПДВ - 52 522,74 грн., та сплачується Стороною-2 в безготівковій формі на поточний рахунок Сторони-1 в національній валюті України гривні згідно з офіційним курсом НБУ на дату виставлення рахунку. Згідно з пунктами 2.3 та 2.5 Договору Сторона-2 сплачує в день підписання цього Договору Стороні-1 в якості завдатку першу частину суми вартості Транспортного засобу на розрахунковий рахунок Сторони-1 в розмірі 203854,64 грн., у тому числі ПДВ 33975,77 грн. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення Основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. В пунктах 4.1-4.3 Договору зазначено, що цей Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, а саме з 01.11.2021 і діє до 31.03.2022 або укладення Основного договору. Термін виконання цього Договору може бути продовжений за взаємною згодою Сторін за письмовим повідомленням від Сторони-1 до Сторони-2, у разі виникнення обставин, які Сторона не могла уникнути або подолати під час виконання зобов`язань або перешкод, що стали наслідком дій/обставин, що знаходяться поза контролем не виконуючої Сторони. Якщо Сторона-2 після отримання від Сторони-1 тексту даного Договору для його укладення здійснила оплату, зазначену в п. 2.3 Договору, вважається, що здійснення такої оплати є прийняттям Стороною-2 пропозиції укласти Договір та Сторона-2 вступила у договірні відносини зі Стороною-1. ТОВ «АВТО РОЛІДАС» направило [PERSON] рахунки на оплату № 9718-АР0001 від 01.11.2021 (а.с. 7) та № 9718-АР0024 від 01.11.2021 (а.с. 8) із зазначенням реквізитів за вказаним Договором на суму 203 854,64 грн., у тому числі ПДВ 33 975,77 грн. та 111 281,82 грн., у тому числі ПДВ 18.546,88 грн., відповідно. На виконання зазначеного Договору 02.11.2021 та 18.01.2022 [PERSON] було сплачено відповідачеві грошові кошти в розмірі відповідно 203 854,64 грн. та 111 281,82 грн., а всього 315 136,46 грн., що підтверджується квитанціями 0.0.2325160126.1 (а.с. 9), 0.0.2422223878.1 (а.с. 10). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи доводи і аргументи сторони позивача, суд вважає їх частково обґрунтованими на підставі наступних норм права. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Частина 1 ст. 509 ЦК України дає визначення поняття зобов`язання, а саме, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із частинами 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Отже договір є правочином. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. З наведеної норми права випливає, що предметом договору купівлі-продажу може бути, в тому числі і товар, який продавець набуде в майбутньому. Згідно ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (ч. 1 ст. 635 ЦК України). Згідно з ч. 2 і 3 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язується повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користування майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину, другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. З преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) вбачається, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності. Пункт 7 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначає договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Оскільки за договором, укладеним між сторонами, [PERSON] виступав саме як споживач, правовідносини, що виникли, регулюються саме Законом України «Про захист прав споживачів». Щодо питання про визнання попереднього договору купівлі-продажу недійсним та стягнення сплачених грошових коштів. Судом встановлено, що транспортний засіб ТОВ «АВТО РОЛІДАС» не належав і до теперішнього часу не належить, право власності ТОВ «АВТО РОЛІДАС» на цей Транспортний засіб не набула, що робить неможливим виконання в подальшому умов Договору з боку ТОВ «АВТО РОЛІДАС». Відповідно до пункту 4.1 Договору на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. У п. 1.5. Договору ТОВ «АВТО РОЛІДАС» вказало, що здійснило придбання транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з [PERSON] , що не відповідає дійсності. Таким чином відповідач навмисно ввів позивача в оману, фактично заперечуючи наявність тієї обставини, що вказаний автомобіль не придбаний ТОВ «АВТО РОЛІДАС». Саме ця обставина суттєво вплинула на вчинення [PERSON] попереднього правочину, який, в іншому випадку, позивач не погодився б, та на повну оплату ціни транспортного засобу. В свою чергу, ТОВ «АВТО РОЛІДАС» не вчинило жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним правочином. В п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Відповідно до п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 19 Закону якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився би, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як наявність переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати та основні характеристики тестів або перевірок товару, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків не шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлює лише власним розсудом виконавця. З аналізу пунктів 1.2, 2.1 та 2.3 попереднього Договору вбачається жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити вартість завдатку в розмірі повної вартості транспортного засобу, в той час, як обов`язок відповідача щодо строків придбання транспортного засобу та наслідків зволікання з виконанням такого обов`язку відповідачем взагалі не конкретизовані. Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним. Зважаючи на вищевикладене, попередній Договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між сторонами є недійсним через введення позивача в оману. Судом встановлено, що станом на 31.03.2022 р. зобов`язання ТОВ «АВТО РОЛІДАС» щодо укладення основного договору та передання автомобіля не виконано. На підставі зазначеного, суд визнає попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9718, укладений 01 листопада 2021 року між [PERSON] та ТОВ «АВТО РОЛІДАС», недійсним. Отже, сплачена [PERSON] сума коштів згідно п. 2.3. попереднього договору підлягає поверненню позивачу у повному обсязі. Встановлено, що сума, яку отримав ТОВ «АВТО РОЛІДАС» від [PERSON] та узгоджується з рахунками від 01.11.2021 № 9718-АР0001 та № 9718-АР0024 становить 315136,46 грн. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Питання про стягнення відшкодування збитків у подвійному розмірі, що передбачено ст. 230 ЦК України, судом не вирішується, оскільки відповідної позовної вимоги не було заявлено [PERSON] (ст. 13 ЦПК України). Вирішуючи питання щодо стягнення індексу інфляції та пені суд керувався наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Така позиція відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 р. у справі № 587/823/19. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (абзац перший частини другої статті 551 ЦК України). Правові наслідки визнання судом Договору недійсним передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язується повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Законом встановлені особливі умови застосування вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України та особливі правові наслідки щодо недійсного попереднього договору купівлі-продажу автомобіля, якими містяться в ч. 2 цієї статті, а саме, що сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Тому ТОВ «АВТО РОЛІДАС» не відповідає за не виконання інших цивільних обов`язків, встановлених договором або законом, наприклад щодо прострочення виконання грошового зобов`язання, щодо відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням (статті 620-625 ЦК України). Тому позовні вимоги про стягнення інфляції та пені задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо необхідності розподілу судових витрат суд керувався наступним. Щодо стягнення судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, сплаті підлягає судовий збір у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, немайнового - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України про «Державний бюджет на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня. Враховуючи ціну позову - 2095883,06 грн, 1 відсоток якої становить 20958,83, що більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 12405 грн, судовий збір за подання цього позову буде становити 12405 грн. Беручи до уваги, що позов [PERSON] (100%), якого було звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви, містить дві позовні вимоги: немайнового характеру (50%) та майнового характеру (50%), задоволено частково: першу позовну вимогу задоволено повністю (50%); другу - майнового характеру, задоволено частково (15,03% (315136,46 грн * 100% / 2095883,06 грн), що разом становить 65,03%, слідуючи наведеним вище нормам закону, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1864,47 грн, що становить 15,03% від 12405 грн. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Разом з позовною заявою представник позивача подав заяву, де просив продовжити строк надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Беручи до уваги вказану вище заяву, питання розподілу понесених позивачем судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги буде вирішуватися судом після надходження відповідних доказів у строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial