Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

15 липня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 808, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 24.05.2014р. У відповідності до Заповіту від 11.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., зареєстровано в реєстрі за №1489, [PERSON] на випадок його смерті зробив таке розпорядження: з належної ЙОМУ земельної ділянки, площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області, що належить йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю Серії ІФ № 15/2-001358 від 23.06.1994 року, виданого Івано-Франківською міською радою, 1/4 частку вищевказаної земельної ділянки заповідав [PERSON] , [INFO] , а все решта його майно, крім вищевказаного, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося, а також все те, крім вищевказаного, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом буде мати право, заповідав своїй сестрі [PERSON] [INFO] . Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.06.2015 яке набрало законної сили 10.11.2015 року, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] і 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0646 га по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.12.2017 року по справі № 344/4380/17 визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 домоволодіння [ADDRESS] та 3/8 частини земельної ділянки, площею 0.0646 га по [ADDRESS] після смерті [PERSON] . Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу № 77/02-14 від 19.02.2019 року, виданої [PERSON] , приватний нотаріус повідомив, що спадкова справа по смерті [PERSON] заведена за № 34/2014. Згідно поданих заяв по спадковій справі, спадкоємцями за заповітом до майна [PERSON] , померлого [INFO] , є: [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.12.2018р. по справі № 344/9506/18, задоволено позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, вирішено припинити право власності [PERSON] на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/16 частину земельної ділянки площею 0.0646га. кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/16 частину земельної ділянки площею 0.0646га. кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.03.2019, заочне рішення від 18.12.2018 скасовано. З наведеного випливає, що [PERSON] являється власником 1/8 частини земельної ділянки площею 0.0646 га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] . Враховуючи скасування ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 березня 2019 року по справі № 344/9506/18 заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.12.2018 року по цивільній справі № 344/9506/18 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, у [PERSON] та [PERSON] не було правових підстав для оформлення права власності на 1/8 частини земельної ділянки площею 0,0646 га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] , оскільки 1/8 частини належить [PERSON] на праві спадкування, що свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON] не мали права відчужувати спірну земельну ділянку. Оскільки спірна земельна ділянка вибула з права власності спадкоємця [PERSON] поза її волею на підставі договору купівлі - продажу, укладеного особою, яка не мала права відчужувати земельну ділянку, то Позивачка має право на витребування вказаної земельної ділянки (земельних ділянок) у добросовісного набувача, а саме у [PERSON] . За таких обставин позивач просить витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] належну їй на праві спадкування 1/8 частки земельної ділянки яка входить до складу земельних ділянок площею 0,0318га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0487 та площею 0,0317га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0488, що знаходяться по [ADDRESS] (до поділу площа 0,0646 га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0395). Ухвалою суду від 16 липня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 16 липня 2021 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме: земельну ділянки площею 0,0318 га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0487, та земельну ділянку площею 0,0317 га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0488, що знаходяться по [ADDRESS] і належать на праві власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , до набрання законної сили рішенням у даній справі. Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 28 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даним позовом до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Сторони в судове засідання не з`явилися подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, підтримавши викладені свої позиції. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 808, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 24.05.2014року (а.с.9). 11.05.2014 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого на випадок його смерті зробив таке розпорядження: з належної йому земельної ділянки, площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області, що належить йому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю Серії ІФ № 15/2-001358 від 23.06.1994 року, виданого Івано-Франківською міською радою, 1/4 частку вищевказаної земельної ділянки заповідав [PERSON] , [INFO] , а все решта його майно, крім вищевказаного, де б воно не знаходилося, і з чого б воно не складалося, а також все те, крім вищевказаного, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом буде мати право, заповідав своїй сестрі [PERSON] [INFO] (а.с.10,11). Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0646 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території м. Івано-Франківська Івано-Франківської області виданий на ім`я [PERSON] (а.с.12-13). 19.02.2019 приватним нотаріусом Павлінським В.Д була дана довідка [PERSON] про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] заведена за № 34/2014 (а.с.14). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.12.2017 року по справі № 344/4380/17 визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 домоволодіння [ADDRESS] та 3/8 частини земельної ділянки, площею 0.0646 га по [ADDRESS] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.15-16). 18.12.2018 року заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від. по справі № 344/9506/18, задоволено позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, вирішено припинити право власності [PERSON] на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646га, кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/16 частину земельної ділянки площею 0.0646га. кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/16 частину земельної ділянки площею 0.0646га. кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] (а.с.17-18). Ухвалою суду від 20.03.2019, заочне рішення від 18.12.2018 скасовано (а.с.19-20). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка площею 0.0646га. кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.21-24). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 09.01.2021 (а.с.78, 108). 15.03.2019 між [PERSON] , продавцем та [PERSON] . Покупцем був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець передає у власність а Покупець приймає від продавця житловий будинок по [ADDRESS] й зобов`язується сплатити його вартість (а.с.100-101). 15.03.2019 між [PERSON] , продавцем та [PERSON] покупцем був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець передає у власність а покупець приймає від продавця земельну ділянку по [ADDRESS] й зобов`язується сплатити його вартість (а.с.102-103). 07.03.2019 між [PERSON] , [PERSON] , продавцями та [PERSON] покупцем був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавці передають у власність а покупець приймає у власність земельну ділянку по [ADDRESS] й зобов`язується сплатити його вартість (а.с.104-105). 07.03.2019 між [PERSON] , [PERSON] , продавцями та [PERSON] .. Покупцем був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавці передають у власність а покупець приймає у власність житловий будинок по [ADDRESS] й зобов`язується сплатити його вартість (а.с.106-107). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 02.06.2022 (а.с.158-160). Згідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. З змістом статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Дослідивши усі матеріали справи, судом встановлено, що між сторонами виник віндикаційний спір. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до положеньст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК України). Ст. 41 Конституції України передбачає, що, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право користуватися та розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно із п.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом. Застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України). Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу ч. 2 вказаної норми, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення зазначеної глави застосовуються згідно із п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України і до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Покликання сторони відповідача про відсутність у позивача державної реєстрації речового права на спірне майне, як на підставу сумніву щодо наявності самого права власності у позивача є хибним, позаяк державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Отже судом встановлено, що позивачу на праві спадкування за заповітом належала 1/8 частина земельної ділянки площею 0,0646 га кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] , яка поза її волею та бажанням вибула з її користування, а рішення суду яким за позивачем припинено право власності на цю земельну ділнку - скасовано. При цьому, як вказано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2021 в справі № 295/6177/19-ц, провадження № 61-5270св216 : «Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).» Оскільки судовий акт про припинення права власності [PERSON] на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0646 га кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] та визнання права власності по 1/16 частині вказаної земельної ділянки за [PERSON] та [PERSON] скасовано й з моменту його ухвалення він не породжує жодних правових наслідків, то, в свою чергу, це свідчить про те, що законним власником цієї земельної ділянки є і залишається [PERSON] . З обставин справи випливає, що щодо самої земельної ділянки, то станом на момент розгляду справи в суді такого об`єкта прав, як земельна ділянка площею 0,0646 га кадастровий номер 2610100000:08:007:0395 по [ADDRESS] не існує, позаяк сформовано дві окремі земельні ділянки площею 0,0318 га кадастровий номер 2610100000:08:007:0487 і площею 0,0317 га кадастровий номер 2610100000:08:007:0488, що одначе не повинно впливати на вирішення спору по суті і не може бути перешкодою для захисту прав в судовому порядку законного власника, який звернувся до суду. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у постанові від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19, провадження №61-10361св22 зауваживши, що для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову та вказав, шо власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно відчужене. Принцип справедливості є фундаментальним принципом цивільного права України, яким пронизані усі його положення, адже справедливість це одна з основних засад права, що є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин. В даному випадку позовні вимоги є обґрунтованими, а на глибоке переконання суду задоволення позову буде в повній мірі відповідати принципу справедливості та розумності. Розподіл судових витрат слід провести в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. ЦК України

Outcome: approved