Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , особа, що бере участь у справі - орган опіки та піклування виконавчого комітету Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області про позбавлення батьківських прав посилаючись на такі обставини. [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] батьком [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають зі позивачем за адресою: [ADDRESS] . З 2018 р. діти виховувалися в КЗ «Староприлуцька спеціальна школа», куди були влаштовані за заявою матері. Позивач на всі канікули онуків забирав до себе, доглядав, одягав і утримував їх сам, а з червня 2021 р. онуки проживають зі ним та його дружиною [PERSON] (їхньою бабусею) і по сьогоднішній день, відповідно до наказу служби у справах дітей Великобуялицької сільської ради Іванівського (Березовського) району Одеської області від 07.10.2021 р. № 39. Вихованням та утриманням онуків займаюся лише позивач з дружиною. Мати дітей зареєстрована у Вінницькій області, а де проживає - не відомо, взагалі не цікавиться їх життям, станом здоров`я, не допомагає матеріально і не провідує дітей, телефонного чи будь-якого іншого зв`язку з нею немає більше року. Спроби розшукати її - не увінчалися успіхом. Батько дітей проживав на території с. Великий [PERSON] , але останні 3 роки місце його перебування не відоме, засоби зв`язку з ним не відомі. Він також не цікавився життям своїх дітей, навіть коли вони виховувалися в державному закладі. Позивач зазначає, що має всі належні умови для виховання та утримання онуків, проживає з дружиною у власній житловій квартирі, яка складається з трьох кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати. Для дітей обладнано кімнати, є необхідні меблі, постільна білизна та інші речі, необхідні для нормального розвитку дітей. Висновком органу опіки та піклування Великобуялицької сільради від 09.12.2021 р. № 02- 15/547 було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків Позивач на заявлених позовних вимогах наполягав, надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, та не заперечував у разі можливості щодо заочного розгляду справи. Представник служби у справах дітейВеликобуялицька сільська рада Березівського району Одеської області надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, заявлені позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, відзив на позов не подав. Про дату та час судового засідання відповідач повідомлявся шляхом направлення на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судової повістки поштовим зв`язком. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`являється, про причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надавала, відзив на позов не подала. На адресу суду повертаються конверти, з позначкою про неможливість вручення адресату (адресат відсутній за вказаною адресою). Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи вищевикладене у суду є підстави вважати, що відповідачі повідомлені належним чином, оскільки вся кореспонденція направлялася відповідачам за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Враховуючи вищевикладене у суду є підстави вважати, що відповідачі повідомлені належним чином. Положеннями ч. 1ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( п. 1 ч. 3ст. 223 ЦПК України). Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Отже судом було вжито всі можливі заходи, щодо виклику відповідача по справі до суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, про що постановлено ухвалу суду. Дослідивши письмові матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог суд приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову виходячи з наступного. Судом на підставі наявних матеріалів встановлено, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] .. [PERSON] , [INFO] .. [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Позивач по справі [PERSON] є дідусем дітей, що підтверджується матеріалами справи. Позивач посилається, що З 2018 р. діти виховувалися в КЗ «Староприлуцька спеціальна школа», куди були влаштовані за заявою матері. Позивач на всі канікули онуків забирав до себе, доглядав, одягав і утримував їх сам, а з червня 2021 р. онуки проживають зі ним та його дружиною [PERSON] (їхньою бабусею) і по сьогоднішній день, відповідно до наказу служби у справах дітей Великобуялицької сільської ради Іванівського (Березовського) району Одеської області від 07.10.2021 р. № 39. Вихованням та утриманням онуків займаюся лише позивач з дружиною. Мати дітей зареєстрована у Вінницькій області, а де проживає - не відомо, взагалі не цікавиться їх життям, станом здоров`я, не допомагає матеріально і не провідує дітей, телефонного чи будь-якого іншого зв`язку з нею немає більше року. Спроби розшукати її - не увінчалися успіхом. Батько дітей проживав на території с. Великий [PERSON] , але останні 3 роки місце його перебування не відоме, засоби зв`язку з ним не відомі. Він також не цікавився життям своїх дітей, навіть коли вони виховувалися в державному закладі. Позивач зазначає, що має всі належні умови для виховання та утримання онуків, проживає з дружиною у власній житловій квартирі, яка складається з трьох кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати. Для дітей обладнано кімнати, є необхідні меблі, постільна білизна та інші речі, необхідні для нормального розвитку дітей. Відповідно до довідки-характеристики, наданої виконавчим комітетом Жмеринської міської ради від 23.11.2021 р. № 01/2389 - мати дітей, за місцем реєстрації, зарекомендувала себе з негативної сторони. Схильна до зловживання спиртними напоями, не займалася вихованням дітей, вела антисоціальний спосіб життя. Сім`я перебувала на обліку в Жмеринському районному центрі соціальних служб як сім`я, що опинилася в складних життєвих обставинах. Відповідно до наданої характеристики, батько дітей також зарекомендував себе з негативної сторони, зловживав алкогольними напоями, вів аморальний спосіб життя. Рішенням виконавчого комітету Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] та [PERSON] відносно їх неповнолітніх дітей та рекомендовано звернутися до суду з даною позовною вимогою ( а.с.29). Висновком від 02.02.2022 року за №12 підтверджені ті обставини, що батьки дітей, характеризуються з негативної сторони, схильні до вживання спиртних напоїв, ведуть антисоціальний спосіб життя, ухиляються і виконання батьківських обов`язків, не цікавляться станом здоров`я, навчанням та вихованням дітей, не сплачують аліментів на виховання дітей. З дітьми бачаться та не спілкуються. Матеріально не утримують. Діти проживають разом з дідусем. Забезпечені всім необхідним ; проживання, навчання та проведення дозвілля. Хлопчики здорові, добре розвинені, старанні, ввічливі та комунікабельні. Не заперечують проти позбавлення їхніх батьків батьківських прав. Суд застосовуючи норми матеріального права виходив з такого. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом справ щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків а також на підставі інших документів, що стосуються справи. При розгляді даної справи суд враховує положення ч.8, 9 ст.7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ч. 1 ст. 18 вказаної Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру,милосердя,забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини, згідно принципу 7 Декларації, має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її (дитини) освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Верховний Суд України в ч.2 п.16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»№ 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В судовому засіданні підтверджено відсутність належної участі мати та батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Як вбачається з представлених доказів у їх сукупності, кожен з вище вказаних фактів має місце по відношенню до відповідачів, які свідомо нехтують своїми обов`язками щодо виховання своєї дитини. Таким чином, суд погоджується із підставою щодо позбавлення відповідачів батьківських прав, яка зазначена позивачем, а саме: ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Проаналізувавши всі докази по справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд вважає, що позбавлення відповідачів батьківських прав буде відповідати меті цього заходу: захисту інтересів дітей та стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. З огляду на наведені обставини, суд визнає його поведінку ухилянням від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, що згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Outcome: approved