Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

03.06.2019 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, в якій позивач просив поділити спільне сумісне майно - автомобіль марки «Деу Ланос», 2008 року випуску, у рівних частках між ним та відповідачем. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2019 року зазначена цивільна справа була передана в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В., яка ухвалою від 21.06.2019 року відкрила провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 21.06.2019 року за заявою позивача його позов забезпечений шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження, реалізації, передачі іншим особам та переоформлення документів на автомобіль марки «Деу Ланос», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] . Згідно розпорядження керівника апарату суду від 10.04.2020 року № 153 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2020 року зазначена цивільна справа була передана в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Яковлева Д.О., який ухвалою від 14.04.2020 року прийняв справу до свого провадження та залишив її без руху. Ухвалою від 09.2020 року суддею визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 17.02.2021 року № 90 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2021 року зазначена цивільна справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Ухвалою від 22.04.2021 року суддею прийнято справу до свого провадження та визначено про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 05.05.2022 року здійснено перехід від розгляду даної справи з спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.09.2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається у позові на те, що 18.07.2015 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, який розірвано 25.04.2019 року заочним рішенням суду по справі № 200/824/19. За час перебування у шлюбі, а саме 25.11.2017 року подружжям за спільні кошти в розмірі 87 425,00 гривень було придбано транспортний засіб - автомобіль марки «Деу Ланос», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] . Право власності на цей автомобіль було оформлено на відповідача, яка користується ним до теперішнього часу, він обмежений у праві користування автомобілем. Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому кожному з них належить по його частині. Відповідно до висновку судового експерта Пилипенко А.С. від 20.05.2019 року №73/19 А середня ринкова вартість такого аналогічного автомобіля складає 76 200,00 грн. Враховуючи, що автомобіль експлуатувався у загальному режимі, пошкоджень не зазнавав, на його думку відсутні фактори, які б обумовили відмінність вартості цього автомобіля від середньої ринкової вартості автомобілів аналогічного типу. Посилаючись на зазначене, позивач у позовній заяві вказує, що таким чином, йому належить частина вартості цього автомобіля, що складає 38 100 гривень, тому він просить поділити спільне сумісне майно подружжя та стягнути з відповідача на його користь частину автомобіля марки «Деу Ланос», 2008 року випуску, у розмірі 38 100 гривень. В судове засідання учасники справи та їх представники не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у наданій суду 20.12.2022 року заяві представник позивача просила розглянути справу без участі позивача та його представника позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, та в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 18.07.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований цього ж дня у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Олександрії реєстраційної служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 271 що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Вказаний шлюб розірвано 25.04.2019 року заочним рішенням суду по справі № 200/824/19. За час перебування позивача та відповідача у шлюбі, а саме 25.11.2017 року подружжям за спільні кошти було придбано транспортний засіб - автомобіль марки «Деу Ланос», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] . Право власності на цей автомобіль було оформлено на відповідача, яка користується ним до теперішнього часу, позивач обмежений у праві користування автомобілем, що не спростовано. Відповідно до листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) Територіального сервісного центру МВС № 1246 (ТСЦ МВС № 1246) від 29.08.2022 року № 31/4-1246/Ш-35, згідно наявної інформації в Єдиному державному реєстрі МВС ТЗ станом на 29.08.2022 року за [PERSON] в період з 25.11.2017 року по 20.03.2019 року був зареєстрований автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1498 см.куб, дата реєстрації 25.11.2017 року, 20.03.2019 року вказаний автомобіль перереєстровано на нового власника - фізичну особу. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як зазначено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до положень ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Положеннями статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2008 року випуску, який був придбаний подружжям [PERSON] та [PERSON] , був відчужений відповідачем [PERSON] 20.03.2019 року, тому вказаний автомобіль перереєстровано на нового власника - фізичну особу. Відповідно до «Відповіді №73/19А на запит про середню ринкову вартість транспортного засобу», складеної судовим експертом Пилипенко А.С. 20.05.2019 року, середня по Україні ринкова вартість такого аналогічного автомобіля марки «Деу Ланос», 2008 року випуску, складає 76 200,00 грн., що не спростовано відповідачем. Таким чином, при розгляді даної справи судом встановлено, що відчуження відповідачем вищевказаного автомобіля, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та вчинення нею правочину з відчуження цього автомобіля, відбулося в період шлюбу з позивачем та було здійснено без його відома та без його згоди, як співвласника цього автомобіля, в тому числі письмової, зважаючи на необхідність державної реєстрації такої угоди, чим порушені його права співвласника вказаного майна. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню і з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню вартість частини автомобіля марки «Деу Ланос», 2008 року випуску, в розмірі 38 100 грн. Також, відповідно до положень ст.ст. 22 ЦК України, ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по справі - сплачений судовий збір у розмірі 1152,60 грн., витрати, пов`язані з отримання звіту №73/19А від 20 травня 2019 року у розмірі 800,00 грн. Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved