Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] про визнання її та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тим, що квартира дісталася йому у спадок від дружини і належить на праві приватної власності, відповідачка та її син є невісткою і онуком позивача, проте у квартирі ніколи не проживали, покійна дружина прописала їх там після народження онука, оскільки власного житла у них не було, після розірвання шлюбу відповідачка з дитиною переїхали на постійне проживання до своєї матері в [ADDRESS] , проте жодного дня за місцем реєстрації вони не проживали, комунальні платежі відповідачка не сплачувала, участі в утриманні житла не брала, але у добровільному порядку знятися з сином з реєстрації не бажає. Наявність реєстрації відповідачки та її сина у квартирі приводить до додаткових витрат по сплаті комунальних платежів та порушує права позивача щодо розпорядження та користування майном на свій розсуд. Після надходження позовної заяви суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. 11 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач звернувся з заявою про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності, в якій він також не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, суд вживав заходи щодо повідомлення її про слухання справи. Клопотань від відповідачки не надходило, відзив вона суду не надавала. Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради не забезпечило участі свого представника у судовому засіданні. Відповідачка в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подала до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Враховуючи неявку належним чином повідомленої відповідачки в судове засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 2018 року, виданим державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л., належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . Право власності зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» у книзі 551пр-40, номер запису 3413, р. № 17059577. Відповідно до відомостей №О3-241630-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку вбачається, що у квартирі, крім позивача, також зареєстровані: з 27.10.2006 року - [PERSON] , [INFO] , з 25.12.2012 року - [PERSON] , [INFO] , з 25.12.2012 року - [PERSON] , [INFO] . Факт не проживання відповідачки разом із сином на спірній житловій площі більше одного року без поважних на те причин підтверджується актом про не проживання [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації від 30 листопада 2020 р., складеним сусідами [PERSON] ([ADDRESS]) та [PERSON] ([ADDRESS]), підписи яких завірені начальником дільниці №7 КП ЖКС «Пересипський», а також письмовими поясненнями даних осіб, згідно з якими відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] з моменту реєстрації з 25.12.2012 року не проживали в квартирі [ADDRESS] , їх там ніколи не бачили, особистих речей немає. Відповідно до довідки Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області від 29.12.2020 року [PERSON] та її син [PERSON] проживають без реєстрації по [ADDRESS] . Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст.321 ЦК України, визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За нормою ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з нормами ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним в квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди користування цим приміщенням. Частина 4 цієї же статті вказує, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як зазначено в ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Крім того, норма ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Необхідно звернути увагу на те, що відповідачем не надано до суду відзиву на позов та доказів, які б вказували на те, що з боку позивача вчинялися перешкоди в проживанні в квартирі, що вказує на її непроживання без поважних причин. Враховуючи встановлені обставини, непроживання [PERSON] в квартирі позивача більше одного року без поважних причин, вказує на обгрунтованість позовної вимоги [PERSON] , тому в цій частині позов підлягає задволенню, відповідачку необхдно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Однак вимога про визнання її сина [PERSON] , а онука позивача не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно з нормами ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.Підстава, відповідно до якої місце проживання малолітнього [PERSON] , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права користування або власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18 (провадження № 61-1635св20). Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial