Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтований тим, що 06.12.2016 було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, який згідно рішення сулду у справі № 127/22266/21 розірвано. Від шлюбу народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Основною причиною того, що шлюб розпався, було зловживання відповідачкою алкоголем, що призвело до того, що позивач разом із донькою вимушені були переїхати до його батьків. Враховуючи те, що відповідачка неправильно ставилась до процесу виховання доньки, а на зауваження позивача належним чином не реагувала, позивач вимушений був звертатись до органу опіки та піклування і правоохоронних органів. Позивач зазначив, що має роботу, гарну заробітну плату та постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Відповідачка ніде не працює, самостійного доходу не має, періодично зловживає спиртними напоями, не приділяла належної уваги вихованню доньки. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , із батьком - [PERSON] . Ухвалою суду від 05.08.2022 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою суду до участі у справі залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради, яку зобов`язано надати суду висновок щодо розв`язання спору, а також запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та докази по справі, роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою 09.08.2022 було особисто одержано копію позовної заяви із доданими до неї документами, а також копію ухвали суду від 05.08.2022, що підтверджується відповідною розпискою. (а.с. 33) У строк встановлений судом вищевказаним судовим рішенням від відповідача відзив на позов будь-які докази не надійшли. Ухвалою суду від 06.10.2022 до матеріалів справи приєднано надані адвокатом позивача разом із заявою від 06.10.2022 докази по справі. 27.10.2022 на виконання вимог ухвали суду від 05.08.2022 органом опіки та піклування, в особі Службу у справах дітей Вінницької міської ради, суду надано висновок № 01/00/011/156865 від 24.10.2022 щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 10.11.2022 відмовлено в задоволенні заяви адвоката позивача про вжиття заходів до належного виконання судового рішення. Також 10.11.2022 судом постановлено ухвалу про виклик в судове засідання свідків, закрито підготовче провадження і призначено розгляд справи по суті. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з`явилась, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Водночас, на адресу суду надійшла заява від представника органу опіки і піклування про розгляд справи у її відсутність із зазначенням про підтримання висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01/00/011/156865 від 24.10.2022. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, представник органу опіки і піклування не з`явилась в судове засідання без поважних причин. Позивач, його адвокат та адвокат відповідачки не заперечували щодо розгляду справи у відсутність представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради. Враховуючи вищевикладене, думку позивача, його адвоката та адвоката відповідачки, а також положення ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність представника Служби у справах дітей Вінницької міської ради (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). В судовому засіданні позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, і просили їх задовольнити. Адвокат відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, аргументуючи їх необґрунтованістю та недоведеністю. Крім того зазначив, що дитина проживає разом із батьком, проти чого відповідачка не заперечує. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2016, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.11.2021 (справа № 127/22266/21), яке набрало законної сили 02.12.2021. (а.с. 9, 12) В шлюбі у подружжя [INFO] народилася донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданим повторно 03.03.2020 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). (а.с. 10) 26.05.2022 [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , у зв`язку із чим змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 26.05.2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), та паспортними даними. (а.с. 53-54) В судовому засіданні встановлено, що позивач працює в ТОВ «Барлінек-Інвест» на посаді майстра, отримує заробітну плату; відповідачка не працює, самостійного доходу не має. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, і позивач, і відповідачка, а також їх малолітня донька, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 7зв., 24, 55) З акту № 15224, складеного 18.07.2022 в складі представників ТОВ «ЖЕО» та мешканців будинку [ADDRESS] і затвердженого директором ТОВ «ЖЕО», вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] і [PERSON] , а на момент обстеження житлового приміщення фактично проживають [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . (а.с. 14) З повідомлення Громадської організації «Кризовий центр «Ми поруч» № 76/22 від 11.07.2022 вбачається, що позивач разом із малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , 08-09.02.2022 звертались до кризового центру з метою отримання притулку та інших соціальних послуг як родина, яка постраждала від домашнього насильства, яке за словами [PERSON] здійснювалось з боку його дружини - [PERSON] , яка систематично і протягом тривалого періоду зловживала алкогольними напоями і створювала несприятливі умови проживання чоловіка і дитини на спільній території. Також із даного повідомлення вбачається, що [PERSON] повідомив, що він неодноразово із дитиною вимушений був залишати місце свого проживання, оскільки в стані алкогольного сп`яніння жінка могла становити небезпеку для нього і дитини. (а.с. 18) В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу позивач із відповідачкою та донькою проживали разом за адресою: [ADDRESS] до лютого місця 2022 року. Після цього позивач разом із дитиною переїхав до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де й проживає разом із дочкою дотепер, що було визнано учасниками справи. При цьому у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання, а тому дана обставина не підлягає доказуванню згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України. Згідно із довідкою № 29/05-01-19, виданою 03.05.2022 КЗ «ДНЗ № 71 ВМР», малолітня [PERSON] , [INFO] , відвідує даний дошкільний навчальний заклад з 11.12.2020. На даний час дівчинка тимчасово переведена в КЗ «ДНЗ № 26 ВМР». З 2021 року дитину приводив і забирав батько - [PERSON] , який цікавився її життям в садочку, відвідував заходи, які проводились в закладі та групі, забезпечував дитину необхідним матеріалом для проведення занять, сплачував за харчування. Дитина приходила в садочок охайна, батько вчасно приводив і забирав доньку з закладу. Коли дитина тільки почала відвідувати заклад, мама кілька разів приводила та забирала її. В подальшому мама не приводила, не забирала дитину, не цікавилась її перебуванням у закладі, батьківські збори та свята не відвідувала. (а.с. 15) З довідки № 05.1.11/143, виданої 26.09.2022 КЗ «ДНЗ № 26 ВМР», вбачається, що [PERSON] , [INFO] , тимчасово зарахована до цього навчального закладу. [PERSON] виховується батьком, який регулярно приводить і забирає дитину із закладу, цікавиться життям групи та садочку. Дівчинка завжди охайно одягнута та зачесана. За час відвідування закладу дівчинка проявила себе як добра, життєрадісна дитина, має відповідний віку фізичний розвиток, проявляє інтерес до навчальних занять, уміє концентрувати увагу на поставленому завданні, відволікається рідко, розуміє інструкції вихователя. [PERSON] відвідала доньку у закладі три рази з дозволу батька та у присутності вихователя, спілкування проходило у спокійній формі. (а.с. 82) З листка непрацездатності, виданого КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5 м. Вінниці» вбачається, що [PERSON] перебував на лікарняному з 11.11.2021 до 15.11.2021 у зв`язку із необхідністю догляду за хворою дитиною. (а.с. 20) З довідки, виданої логопедом [PERSON] 03.10.2022, вбачається, що малолітня [PERSON] індивідуально відвідує логопеда, куди двічі на тиждень з 02.09.2022 її водить батько. (а.с. 80) Також малолітня [PERSON] відвідує сімейний клуб «Королівство дитинства «Mikland», де навчається на курсі «два кроки до школи» з 06.09.2022. Як вбачається із довідки, виданої даним закладом 05.10.2022, дитина виховується батьком, який регулярно приводить та забирає дитину, сплачує за навчання, своєчасно із дитиною виконує домашнє завдання та цікавиться розвитком дитини. (а.с. 81) З повідомлення Вінницького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ВМР № 01-07/919 від 05.07.2020, Служби у справах дітей ВМР № К-31-128324/34-01-9 від 05.10.2021, вбачається, що позивач неодноразово звертався до соціальних служб з приводу невиконання відповідачкою батьківських обов`язків і необхідністю вжиття належних і необхідних заходів. (а.с. 67-69, 75-76) Із довідок, виданих 03.08.2020, 30.10.2020 і 06.07.2021 Вінницьким обласним наркологічним диспансером «Соціотерапія», вбачається, що [PERSON] з 15.07.2020 по 03.08.2020, з 09.10.2020 по 30.10.2020 і з 22.06.2021 по 06.07.2021 перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю; синдром залежності; періодичне вживання; друга стадія (F10, 262). (а.с. 70-71) З відповіді КНП «ВМКЛШМД» № 725/01-26/25 від 16.06.2022 на адвокатський запит вбачається, що відповідачка перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні хірургії та ендоскопії з 21.07.2021 по 26.07.2021 з діагнозом: гострий панкреатит, спричинений алкоголем. (а.с. 17) З повідомлення Відділу поліції № 1 ВРУП ГУНП у Вінницькій області НП України № С-86ад/201/01-2021 від 29.11.2021 на адвокатський запит вбачається, що згідно бази даних ІТС «Інформаційного порталу Національної поліції України» станом на 29.10.2021 через спецлінію «102» до чергової частини надійшло одинадцять повідомлень від [PERSON] відносно [PERSON] у зв`язку із протиправними діями останньої, що чиняться в стані алкогольного сп`яніння, зокрема щодо неналежного виконання нею батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, вчинення домашнього насильства. (а.с. 60-66) Як вбачається з матеріалів справи та інформації з ЄДРСР, відповідачка неодноразово визнавалась винною у вчиненні адміністративних правопорушень і притягалась до адміністративної відповідальності - за ч. 1 ст. 184 КУпАП (постанова Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/19173/20 від 17.09.2020, яка набрала законної сили 29.09.2020; постанова Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/20249/21 від 25.08.2021, яка набрала законної сили 07.09.2021; постанова Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/29671/21 від 17.11.2021, яка набрала законної сили 30.11.2021; постанова Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/5571/22 від 25.03.2022, яка набрала законної сили 05.04.2022;), за ч. 1 ст. 1732 (постанова Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/19314/21 від 28.07.2021, яка набрала законної сили 10.08.2021), за ч. 2 ст. 184 КУпАП (постанова Вінницького міського суду Вінницької області по справі № 127/27002/20 від 15.01.2021, яка набрала законної сили 26.01.2021). (а.с. 72, 74, 77) Крім того, 08.02.2022, за наслідками проведеного працівником поліції оцінювання ризиків для постраждалої від домашнього насильства особи - [PERSON] , було винесено [PERSON] терміновий заборонний припис строком на десять діб з 17 год. 00 хв. 08.02.2022 до 17 год. 00 хв. 17.02.2022 із застосуванням наступних заходів: заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. (а.с. 73) З матеріалів справи вбачається, що виконавчим комітетом Вінницької міської ради 21.03.2022 було надано висновок № 01/00/011/14198 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] . (а.с. 16) В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 127/491/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з ЄДРСР, за заявою позивача позов було залишено без розгляду, про що постановлено відповідну ухвалу 19.07.2022. Як встановлено в ході розгляду справи, в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 127/15325/22 про встановлення участі матері у вихованні дитини. Як вбачається із ЄДРСР, ухвалою суду від 26.10.2022 було затверджено мирову угоду, укладену 28.09.2022 між батьками малолітньої [PERSON] про порядок і способи участі матері у її вихованні, і закрито провадження у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 05.08.2022 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В ході засідання судом було допитано свідка [PERSON] , який повідомив, що знає позивача близько тридцяти років, а відповідачку - з часу одруження із позивачем. Зазначив, що він неодноразово бував дома у позивача з відповідачкою, і були випадки, коли вони разом із позивачем повертаючись з роботи заставали дома [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння. При цьому відповідачка була повністю дезорієнтована. Дитина в цей час перебувала недоглянутою, неохайною, голодною, в квартирі був безлад. Свідок зазначив, що йому особисто відомо, що відповідачка має проблеми з алкоголем. Також свідок повідомив, що позивач переживає за дитину, піклується про неї, «він нею живе». Батьком створені належні матеріально-побутові умови, все, що необхідно дитині - і одяг, і харчування, і медичне забезпечення у дитини є. Також свідок зазначив, що позивач займається розвитком дитини, водить її на кружки. Щодо того чи цікавиться мати дитиною після того, як батько із донькою проживають окремо, свідок вказав, що йому не відомо. Водночас зазначив, що жодного разу, коли він відвідував позивача, відповідачку не бачив. В ході судового засідання допитано свідка [PERSON] , яка зазначила, що знає відповідачку близько п`ятнадцяти років, хоча спілкуватись почала із нею близько двох-трьох років тому, а позивача - близько чотирьох років. Свідок повідомила, що відповідачка цей час вела неналежний спосіб життя, зловживала алкоголем, у зв`язку із чим лікувалась. Дитина боїться матір, що вона спостерігала на власні очі, почала заїкатися. Свідок висловила свої побоювання за дитину і зазначила, що дитина має проживати із батьком. Також, в ході судового засідання було допитано свідка [PERSON] , яка суду повідомила, що з родиною [PERSON] вона познайомилась наприкінці 2021 року, надавала медичну допомогу [PERSON] - ставила крапельниці у зв`язку із необхідністю виведення її із стану алкогольного сп`яніння, оскільки самостійно з цього стану вона не могла вийти. Однак, після четвертої крапельниці відмовилась їх ставити, оскільки жодного результату це не давало, кожного наступного дня [PERSON] знову була п`яна. В квартирі стояв запах сечі, рвотних мас, дитина була роздягнута. Відповідачка за дитиною не дивилась, кричала на неї. На запитання чи їла дитина, [PERSON] відповідала: « Щось їла». Свідок повідомила, що коли вона намагалась одягнути дитину і запитала у матері де дитячі речі, то та не знала навіть де вони лежать. Дитина на матір не реагувала. Свідок зазначила, що коли [PERSON] приходив з роботи, дитина мінялась в кращий бік. Також свідок зазначила, що дитина не розуміє, що [PERSON] - це її мама, вона усіх жінок приблизно одного віку називає мамою. Свідок вказала, що тверезою відповідачку не бачила. Згідно із ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Судом прийнято до уваги, що свідки надавали покази, посилаючись на інформацію, якою володіють особисто. Покази свідків узгоджуються з поясненнями учасників справи і не суперечать матеріалам справи. Тому судом прийнято до уваги покази свідків. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи міжнародні та національні правові норми, якими визначено, що до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Однак суд дійшов висновку, що дитина у віці п`яти років, враховуючи зокрема її психоемоційний стан, наразі не зможе висловити свою думку та сформулювати певні погляди, тому відсутня необхідність вислуховування думки дитини (ухвала суду від 10.11.2022). Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, покази свідків, дослідивши письмові пояснення, викладені, в даному випадку, позивачем у позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 2, ч. 8 і ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із ч. 1 і ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Згідно із ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 7 СК України і ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, при розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. В ході розгляду справи судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2016 до 01.11.2021. Причиною розірвання шлюбу позивача із відповідачем, як те, зокрема, встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі у справі № 127/22266/21 від 01.11.2021, і неможливістю спільного проживання в одному житловому приміщенні, стало зловживання відповідачкою алкогольними напоями, вчинення п`яних дебошів, свідком чого неодноразово ставала їх малолітня донька. При цьому намагання позивача допомогти дружині, вилікувати її, результатів не дало. З метою отримання притулку як родина, яка постраждала від домашнього насильства, позивач звертався до Громадської організації «Кризовий центр «Ми поруч». Разом із донькою позивач змушений був у лютому 2022 року переїхати до своїх батьків. Такий спосіб життя відповідачкою унеможливив належне виконання нею батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки. Позивач неодноразово звертався до соціальних служб, правоохоронних органів з метою вжиття необхідних заходів. Як встановлено в ході розгляду справи, обстановка в сім`ї під час їх спільного проживання, поведінка та спосіб життя відповідачки, психологічно вплинули на малолітню дитину, внаслідок чого вона почала заїкатися, з`явились проблеми із мовним розвитком дитини, у зв`язку із чим позивач вимушений був звернутись за медичною допомогою до фахівців. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. В даному випадку йдеться про малолітню дитину, яка потребує особливого підходу, психоемоційної підтримки та створення відчуття безпеки у будь-якій ситуації, а тим більше у такій про яку йдеться. Судом прийнято до уваги, що вирішуючи даний спір, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам малолітньої дитини. При цьому судом враховано, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, вік дитини і її прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок № 01/00/011/ [NUMBER] від 24.10.2022 щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. (а.с. 71-73) Згідно із вищевказаним висновком, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , посилаючись при цьому на відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини, оскільки мати не заперечує проти проживання доньки із батьком. Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування ВМР має рекомендаційний характер для суду і не є обов`язковими та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. Однак суд, оцінивши вищевказаний висновок органу опіки та піклування, не погоджується із даним висновком, оскільки він є необґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Фактично даний висновок ґрунтується на відсутності спору між батьками про визначення місця проживання дитини. Водночас, виконавчий комітет ВМР не наділений, в даному випадку, визначати наявність або відсутність спору. Так, законодавством визначено, що спір між матір`ю та батьком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини може вирішуватися або органом опіки та піклування, або судом. Отже, в даному випадку, батько звернувся саме до суду, відповідно саме суд, а не орган опіки та піклування вирішує наявність або відсутність спору між батьками. Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд з цим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення відсутність предмета спору в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Однак, зазначене спростовуються процесуальною поведінкою учасників даної справи. Надання органом опіки та піклування висновку щодо визначення способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною і вирішення цього питання в судовому порядку, як те зазначено у висновку щодо розв`язання спору у даній справі, не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір. Відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Так, у справі Bellet v. France , Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. На вищевказане звернув увагу й Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц, провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року (справа № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20). Отже, виходячи з вищенаведеного та обставин справи, підстави для висновку про відсутність у даній справі предмета спору відсутні, а закриття провадження у справі призвело б до перешкоджання у доступі до правосуддя. Також судом прийнято до уваги, що відсутність з боку відповідачки на сьогодні заперечень щодо проживання дочки із позивачем, не вказує на те, що батьки малолітньої дитини дійшли саме спільного рішення щодо місця її проживання. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в ході розгляду справи, проживання дитини із батьком було викликано певними вимушеними обставинами, а не спільним рішенням матері й батька дитини. Крім того, висновок органу опіки та піклування № 01/00/011/156865 від 24.10.2022 містить лише інформацію щодо матеріально-побутових умов батьків малолітньої дитини, які при цьому не є визначальними, і посилання на визначення між батьками порядку і способів участі матері у вихованні дитини. Однак висновок не містить будь-якої оцінки проживання дитини із батьком, прихильності малолітньої дитини до кожного з батьків, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини. Також даний висновок не узгоджується із висновком виконавчого комітету ВМР № 01/00/011/14198 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] від 21.03.2022. Слід врахувати, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення щодо визначення місця проживання дитини, а тому першочергове значення має надаватися саме найкращими інтересами дитини та створенню умов для її духовного та фізичного розвитку. Судом не встановлено, що обоє батьків належно піклуються про свою дитину, приділяють їй належну увагу по мірі своїх можливостей, тобто не ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, забезпечують необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, спілкуються із дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, виявляють інтерес до її внутрішнього світу. В ході розгляду справи судом встановлено, що малолітня [PERSON] прихильна до батька, ніж до матері. Саме батько виявляє турботу про дитину, займається її вихованням й гармонійним розвитком, забезпечує їй належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку, піклується про її здоров`я, спілкується із дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, підтримує постійний зв`язок із навчальними закладами, вихователями, створює атмосферу доброзичливості, безпеки, підтримки та любові. Те, що відповідачка наразі не зловживає алкоголем і перебуває у ремісії, як те вбачається із висновку органу опіки та піклування № 01/00/011/156865 від 24.10.2022, на думку суду, не свідчить про можливість створення нею належних умов для виховання дитини. Однак дана обставина звісно позитивно впливатиме на побудову в подальшому її взаємовідносин із дитиною, можливість спілкування із нею, прийняття участі у її розвитку тощо. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачкою було досягнуто домовленості про порядок і способи участі матері у вихованні дитини, про що вони уклали угоду, яка була затверджена судом. Судом також звернуто увагу й на те, що моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до юридичної відповідальності. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги моральні якості матері та батька як вихователів, беззаперечне право дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами та обов`язками батьків, суд прийшов до висновку, що на даному етапі життя дитини її місце проживання слід визначити саме із батьком, який може забезпечити і вже забезпечує більш сприятливі умови виховання дитини, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом із батьком, у звичному для неї середовищі. Визначення місця проживання дитини з батьком не впливатиме на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право брати участь у її житті та вихованні незалежно від того, з ким дитина буде проживати. В даному випадку судом на перше місце поставлено «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даних осіб (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дітей на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню їх інтересів (Пункт 1 статті 3). Суд звертає увагу відповідачки на те, що в подальшому, з урахуванням обставин, які можуть виникнути, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку, а після досягнення [PERSON] чотирнадцяти років, вона вправі самостійно визначати з ким із батьків буде проживати. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін по справі на те, що обоє батьків зобов`язані приймати участь в утриманні і вихованні дитини і не поглиблювати конфліктні ситуації, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявляти справжню турботу, реалізовувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку своєї доньки. Визначаючи місце проживання дитини, судом прийнято до уваги, що за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа з якою має проживати дитина. Тому, враховуючи положення ст. 161 СК України, ч. 1 і ч. 6 ст. 29 ЦК України, Конституції України та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд не зазначає конкретну адресу визначеного судом місця проживання дитини. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного висновку. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 992, 40 гривень за подання позову, що підтверджується квитанцією № ПН10 від 27.07.2022. (а.с. 6) Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, враховуючи клопотання позивача про залишення судових витрат за ним, заявлене в ході підготовчого провадження, суд вважає за можливе залишити витрати по сплаті судового забору за позивачем. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved