Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

20 січня 2022 року [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вартості відновлювального ремонту. Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2019 року о 19 год. 50 хв. в м. Харкові, на перехресті вул. Ахсарова і вул. Білогорська, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ2110», державний номерний знак [NUMBER] , не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Автомобілі отримали механічні пошкоджені, завдана матеріальна шкода. Відповідно до інформації з сайту МТСБУ цивільно-правова відповідальність [PERSON] під час керування автомобілем «ВАЗ 2110», державний номерний знак [NUMBER] , перед третіми особами була застрахована в Акціонерному товаристві СК «Мега-Гарант» (далі - АТ «СК «Мега-Гарант») за полісом № АМ5246964, який на момент ДТП 23 січня 2019 року був чинним. Згідно з п. 5 полісу ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, складає 100 000 грн 00 коп., франшиза складає 2 000, 00 грн. 25 січня 2019 року водій [PERSON] звернувся з повідомленням про ДТП за вх. № 08-02/27 від 08 лютого 2019 року до відповідача. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року у справі № 638/12859/19 встановлено, що [PERSON] порушив вимоги п. 8.46 Правил дорожнього руху України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП. 30 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся із заявою до відповідача про відшкодування оціненої шкоди в результаті ДТП, в якій зазначив свої банківські реквізити та надав документи: копію постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року, скріншот з сайту МТСБУ, заяву [PERSON] , копію паспорта та РНОКПП заявника, копію довіреності від [PERSON] , копію свідоцтва про державну реєстрацію ТЗ. АТ «СК «Мега-Гарант» не визнавало дорожньо-транспортну подію, яка сталася 23 січня 2019 року страховим випадком у зв`язку із тим, що складання Європротоколу на момент ДТП було неправильним, зважаючи на відсутність полісу цивільно-правової відповідальності при експлуатації транспортного засобу «Skoda Felicia», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Рішенням № 15-04/8 від 15 квітня 2019 року АТ «СК «Мега-Гарант» відмовило у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до рішення цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ 21103, державний номерний знак [NUMBER] , застрахована в АТ СК «Мега-Гарант», ліміт відповідальності становить 100 000 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] при експлуатації автомобіля не була застрахована, а відтак учасники ДТП не мали права оформлювати Європротокол. У жовтні 2020 року представник позивача звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з АТ «СК «Мега-Гарант» матеріальну шкоду, заподіяну дорожньо-транспортною пригодою ДТП у розмірі 30580 грн, пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування 3091,42 грн, три відсотки річних 574 грн, інфляційні втрати 305,80 грн, моральну шкоду у розмірі 48448,78 грн, стягнути з [PERSON] франшизу у розмірі 2000 грн, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В обгрунтування вимог зазначав, що постановою суду [PERSON] визнано винним у вчиненні 23 січня 2019 року ДТП, позивачем за власні кошти відремонтовано автомобіль за 30580 грн АТ «СК «Мега-Гарант» відмовило у визнанні ДТП страховим випадком та не виплатило страхове відшкодування. Внаслідок дії відповідачів позивачу також було заподіяно моральної шкоди. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року позовні вимоги [PERSON] до АТ «СК «Мега-Гарант», [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] франшизу у розмірі 2000 грн. Стягнуто з АТ «СК «Мега-Гарант» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 30580 грн, пеню у розмірі 3091 грн 42 коп., три відсотки річних у розмірі 574 грн, інфляційні втрати 305 грн 80 коп., моральну шкоду у розмірі 3000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 61 грн 50 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 729 грн 52 коп. Постановою Харківського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 638/13910/20 апеляційну скаргу АТ «СК «Мега-Гарант» задоволено (а. с. 17-19). Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог до АТ «СК «Мега-Гарант» скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до АТ «СК «Мега-Гарант» залишено без задоволення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «СК «Мега-Гарант» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1186,53 грн. Таким чином, рішенням судів першої та апеляційної інстанції встановлено, що зазначений факт ДТП є страховим випадком, проте відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, позивач не отримав ні від відповідача, ані від [PERSON] - водія забезпеченого транспортного засобу. З метою відновлення технічного стану автомобіля позивач звернувся до ФОП [PERSON] , яким здійснено роботи по відновленню пошкодженого автомобіля, що підтверджується актом виконаних робіт від 14 лютого 2019 року та рахунком № 102 від 01 лютого 2019 року на суму 30 580, 00 грн, які сплачено позивачем. Відповідно до листа ФОП [PERSON] , 28 cічня 2019 року за дорученням АТ «СК «Мега - Гарант» був здійснений виїзд з метою огляду пошкоджень автомобіля «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] . Однак після проведення огляду від замовника надійшло повідомлення про відсутність необхідності завершувати проведення оцінювання пошкоджень і оформлювати звіт. За таких обставин, звіт про результати оцінки ним не оформлювався, а документи щодо результатів огляду транспортного засобу замовнику не передавалися. Апеляційним судом зазначено про те, що страховою компанією не було нараховано суму страхового відшкодування, з урахуванням вимог визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і такого розрахунку не надано позивачем, суд був позбавлений можливості здійснити такий розрахунок самостійно. Розмір фактично понесених позивачем витрат, пов`язаних з відновленням автомобіля, не співпадає за розміром з сумою страхового відшкодування. А тому не може бути взяті до уваги. Разом з тим за відсутності основної грошової суми відшкодування шкоди завданої ДТП, не можна застосувати в даному випадку і статтю 625 ЦК України. 10 листопада 2021 року представником позивача з ФО-П [PERSON] було укладено договір № 19/11/21 від 10 листопада 2021 року про виконання робіт по незалежній оцінці автомобіля «Skoda Felicia». Вартість оцінки нанесеного збитку склала 1500,00 грн, що підтверджується товарним чеком від 12 листопада 2021 року у розмірі 1500, 00 грн (а. с. 37). Згідно зі звітом ФО-П [PERSON] № 19/11/21 від 12 листопада 2021 року про оцінку вартості транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] , складає 37 896,71 грн, вартість матеріального збитку складає 23 538,12 грн (а.с. 38-49). Вважає, що вартість відновлювального ремонту, яку повинен сплатити відповідач, складає різницю між вартістю відновлювального ремонту та вартістю матеріального збитку, а також з урахуванням франшизи, стягнутої з відповідача за рішенням суду в розмірі 2 000, 00 грн та вартості послуг з оцінки нанесеного збитку в сумі 1500, 00 грн, а саме: 37 896, 71 грн- 23 538,12 грн - 2000, 00 грн+1500, 00 грн= 13 858, 59 грн. Таким чином, позивач поніс фактичні витрати, пов`язані з відновленням автомобіля, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача вартість відновлювального ремонту автомобіля в сумі 13 858, 59 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2022 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до [PERSON] про стягнення вартості відновлювального ремонту за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання на у справі. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Надав суду заяву про розгляд справи без участі та присутності сторони позивача, просив провести розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився про час, дату, місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку відповідно вимог статті 128 ЦПК України. Поштові повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою. Пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України встановлено, що днем вручення судової повістки є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (частина одинадцята статті 128 ЦПК України). Таким чином, відповідач про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до вимог пункту 4 частини восьмої, а також частини одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Докази того, що відповідач на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляв суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судові засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності, чи про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку дистанційного судового провадження до суду не подав. Відповідачем у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 16 грудня 2022 року, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 23 січня 2019 року о 19 год. 50 хв. в м. Харкові, на перехресті вул. Ахсарова і вул. Білогорська, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ2110», державний номерний знак [NUMBER] , не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Автомобілі отримали механічні пошкоджені, завдана матеріальна шкода. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року у справі № 638/12859/19 встановлено, що [PERSON] порушив вимоги п. 8.46 Правил дорожнього руху України, таким чином вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП (а. с. 16). На підставі довіреності від 27 травня 2016 року НАС 891293 [PERSON] уповноважив [PERSON] на керування автомобілем «Skoda Felicia», реєстраційний номерний знак [NUMBER] . Довіреністю від 23 липня 2019 року ННН916283 [PERSON] уповноважив його на подання заяв про настання ахового випадку, заяв про страхове відшкодування, стосовно відшкодування шкоди, заподіяної транспортному засобу, а також бути його представником в усіх судах та на вчинення від його імені всіх процесуальних дій (а. с. 8-10). Власником автомобіля «Skoda Felicia», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] (а. с. 11). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] під час керування автомобілем «ВАЗ 2110», державний номерний знак [NUMBER] , перед третіми особами була застрахована в АТ «СК «Мега-Гарант» за полісом № АМ5246964, який на момент ДТП 23 січня 2019 року був чинним (а. с. 52-53). Згідно з п. 5 полісу ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, складає 100 000 грн 00 коп., франшиза складає 2 000, 00 грн. 25 січня 2019 року водій [PERSON] звернувся з повідомленням про ДТП за вх. № 08-02/27 від 08 лютого 2019 року до відповідача (а. с. 28-29). 30 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся із заявою до відповідача про відшкодування оціненої шкоди в результаті ДТП, в якій зазначив свої банківські реквізити та надав документи: копію постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2019 року, скріншот з сайту МТСБУ, заяву [PERSON] , копію паспорта та РНОКПП заявника, копію довіреності від [PERSON] , копію свідоцтва про державну реєстрацію ТЗ (а. с. 33). АТ «СК «Мега-Гарант» не визнавало дорожньо-транспортну подію, яка сталася 23 січня 2019 року страховим випадком у зв`язку із тим, що складання Європротоколу на момент ДТП було незаконним, зважаючи на відсутність полісу цивільно-правової відповідальності при експлуатації транспортного засобу «Skoda Felicia», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Рішенням № 15-04/8 від 15 квітня 2019 року АТ СК «Мега-Гарант» відмовило у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до рішення цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ВАЗ 21103, державний номерний знак [NUMBER] , застрахована в АТ СК «Мега-Гарант», ліміт відповідальності становить 100 000 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] при експлуатації автомобіля не була застрахована, а відтак учасники ДТП не мали права оформлювати Європротокол. У жовтні 2020 року представник позивача звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з АТ «СК «Мега-Гарант» матеріальну шкоду, заподіяну дорожньо-транспортною пригодою ДТП у розмірі 30580 грн, пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування 3091,42 грн, три відсотки річних 574 грн, інфляційні втрати 305,80 грн, моральну шкоду у розмірі 48448,78 грн, стягнути з [PERSON] франшизу у розмірі 2000 грн, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В обгрунтування вимог зазначав, що постановою суду [PERSON] визнано винним у вчиненні 23 січня 2019 року ДТП, позивачем за власні кошти відремонтовано автомобіль за 30580 грн АТ «СК «Мега-Гарант» відмовило у визнанні ДТП страховим випадком та не виплатило страхове відшкодування. Внаслідок дії відповідачів позивачу також було заподіяно моральної шкоди. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року позовні вимоги [PERSON] до АТ «СК «Мега-Гарант», [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] франшизу у розмірі 2000 грн. Стягнуто з АТ «СК «Мега-Гарант» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 30580 грн, пеню у розмірі 3091 грн 42 коп., три відсотки річних у розмірі 574 грн, інфляційні втрати 305 грн 80 коп., моральну шкоду у розмірі 3000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 61 грн 50 коп. Стягнуто з АТ «СК «Мега-Гарант» на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 729 грн 52 коп. Постановою Харківського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 638/13910/20 апеляційну скаргу АТ «СК «Мега-Гарант» задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог до АТ «СК «Мега-Гарант» скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до АТ «СК «Мега-Гарант» залишено без задоволення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ «СК «Мега-Гарант» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1186,53 грн. Таким чином, рішенням судів першої та апеляційної інстанції встановлено, що зазначений факт ДТП є страховим випадком, проте відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, позивач не отримав ні від відповідача, ані від [PERSON] - водія забезпеченого транспортного засобу. З метою відновлення технічного стану автомобіля позивач звернувся до ФОП [PERSON] , яким здійснено роботи по відновленню пошкодженого автомобіля, що підтверджується актом виконаних робіт від 14 лютого 2019 року та рахунком № 102 від 01 лютого 2019 року на суму 30 580, 00 грн, які сплачено позивачем. Відповідно до листа ФОП [PERSON] , 28 cічня 2019 року за дорученням АТ «СК «Мега - Гарант» був здійснений виїзд з метою огляду пошкоджень автомобіля «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] . Однак після проведення огляду від замовника надійшло повідомлення про відсутність необхідності завершувати проведення оцінювання пошкоджень і оформлювати звіт. За таких обставин, звіт про результати оцінки ним не оформлювався, а документи щодо результатів огляду транспортного засобу замовнику не передавалися. Апеляційним судом зазначено про те, що страховою компанією не було нараховано суму страхового відшкодування, з урахуванням вимог визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і такого розрахунку не надано позивачем, суд був позбавлений можливості здійснити такий розрахунок самостійно. Розмір фактично понесених позивачем витрат, пов`язаних з відновленням автомобіля, не співпадає за розміром з сумою страхового відшкодування. А тому не може бути взяті до уваги. Разом з тим за відсутності основної грошової суми відшкодування шкоди завданої ДТП, не можна застосувати в даному випадку і статтю 625 ЦК України. Такі висновки було зроблено апеляційним судом у вказаній вище постанові (а. с. 17-19). 10 листопада 2021 року представником позивача з ФО-П [PERSON] було укладено договір № 19/11/21 від 10 листопада 2021 року про виконання робіт по незалежній оцінці автомобіля «Skoda Felicia». Вартість оцінки нанесеного збитку склала 1500,00 грн, що підтверджується товарним чеком від 12 листопада 2021 року у розмірі 1500, 00 грн. Згідно зі звітом ФО-П [PERSON] № 19/11/21 від 12 листопада 2021 року про оцінку вартості транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] , складає 37 896,71 грн, вартість матеріального збитку складає 23 538,12 грн. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з п. 22.1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У відповідності зі статтею 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, відповідно до положень статті 29 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Пунктами 34.2, 34.3 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Таким чином, з вказаних норм закону вбачається, що витрати пов`язанні з евакуацією транспортного засобу та витрати на проведення експертизи (дослідження) - це витрати, які страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілій особі, у разі настання страхового випадку. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16). З огляду на зазначене, уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149,150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважала, що є помилковим висновок суду про альтернативне право потерпілого обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24). Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)). Відповідно до положень пунктів 72, 73, 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Крім того, задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 4345), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43,44) і № 818/1688/16 (пункти 44,45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44,45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58,59), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 40). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 27 травня 2020 року вказав, що статтею 1194 ЦК України регламентується визначення обсягу відповідальності застрахованої особи у разі недостатності страхової виплати. Однак, вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика. З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду вважала, що стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність. Як свідчать матеріали справи, постановою Харківського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року було встановлено той факт, що подія ДТП, яка відбулася 23 січня 2019 року, є страховим випадком, ці обствини, за приписами п. 5 статті 82 ЦПК України, не потребують доказування. На момент ДТП автомобіль винуватця був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на AT «CK «Мега-Гарант», в межах положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умов договору страхування. Згідно з п. 5 полісу ліміт відповідальності відповідача за шкоду, заподіяну майну, складає 100 000 грн 00 коп., франшиза складає 2 000 грн 00 коп. Згідно зі звітом ФО-П [PERSON] № 19/11/21 від 12 листопада 2021 року про оцінку вартості транспортного засобу вартість відновлювального ремонту наданогоавтомобіля «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] , становить 37 896, 71 грн, вартість матеріального збитку автомобіля «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] , становить 23 538,12 грн (а. с. 39-46). При цьому вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначена як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ. Слід зазначити, що рішенням Дзержинського районного суду від 16 грудня 2022 року позовні вимоги [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , до АТ «СК «Мега-Гарант» про стягнення несплаченого страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних, інфляційних витрат та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з АТ «СК «Мега-Гарант» на користь [PERSON] суму несплаченого страхового відшкодування у розмірі 23 038 грн 12 коп.; пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 6 850 грн 74 коп.; 3% річних у розмірі 1 363 грн 49 коп.; інфляційні втрати у розмірі 3 520 грн 21 коп.В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «СК «Мега-Гарант» на користь [PERSON] сплачену суму судового збору у розмірі 992 грн 40 коп. Суд у своєму рішенні дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування, яке залишилася не сплаченим АТ«СК «Мега-Гарант», є обгрунтованими, оскільки обов`язок останнього сплатити страхове відшкодування повністю доведений наданими у справі доказами. На підставі встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на одержання від страховика страхового відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу «Skoda Felicia», державний номерний знак [NUMBER] , яка підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи, що франшиза в розмірі 2 000, 00 грн вже була стягнута з [PERSON] у справі, що розглядалася з цих же правовідносин, рішення в цій частині судом апеляційної інстанції залишено без змін, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, у межах заявлених позовних вимог, у справі № 638/653/22 дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з АТ «СК «Мега-Гарант» матеріального збитку у загальному розмірі 23 038, 12 грн, тобто: 23 538,12 грн 2 000, 00 грн (франшиза) та витрати на проведення дослідження у розмірі 1 500, 00 грн. При цьому суд зауважує, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Таким чином суд звертає увагу, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою стягується із винної особи, а розмір недоплаченого страхового відшкодування підлягає стягненню із страховика в межах ліміту його відповідальності. Як вже встановлено вище, ліміт відповідальності страхової компанії за шкоду, заподіяну майну, складає 100 000 грн 00 коп. Франшиза складає 2 000 грн 00 коп., яка стягнута з [PERSON] за рішенням суду у справі № 638/13910/20. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована належним чином, а обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Так, рішенням суду у справі № 638/653/22 стягнуто з АТ «СК «Мега-Гарант» матеріальний збиток у загальному розмірі 23 038 грн 12 коп. у межах заявлених позивачем позовних вимог до страхової компанії, в тому числі вартість дослідження в розмірі 1500 грн 00 коп. Отже, сума, яка вже була стягнута рішенням суду у справі № 638/653/22 та сума майнової шкоди у розмірі 13 858 грн 59 коп., яку просить стягнути позивач у даній справі, у своєму загальному розмірі не перевищує страхового ліміту, який становить 100 000 грн 00 коп. Відповідно, розмір матеріальної шкоди, яку поніс позивач у загальному розмірі покривається в повному обсязі страховим відшкодуванням (лімітом відповідальності) страховика, що становить 100 000 грн 00 коп., а відтак стосуються взаємовідносин позивача зі страховиком, який застрахував відповідальність винуватця ДТП, що, у свою чергу, свідчить про відсутність підстав для покладення такої відповідальності на таку особу у разі неперевищення розміру шкоди розміру страхового ліміту. А тому в цій справі правові підстави на покладення відповідальності на страхувальника [PERSON] відсутні. Крім того, оскільки страхове відшкодування не виплачене, станом на цей час відсутні підстави вважати, що така страхова виплата, тобто розмір отриманого страхового відшкодування, буде недостатнім. У такому випадку позивач не позбавлений можливості звернутися до страхової компанії відповідача АТ«СК «Мега-Гарант» з вимогою про стягнення матеріального збитку, а відтак [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з частиною першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed