Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування якого зазначила наступне. 29.10.2010 між позивачем та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2012 шлюб між сторонами розірвано. 04.07.2012 рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі на утримання малолітньої дитини до її повноліття та на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2022, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки, в розмірі ј частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення дитиною повноліття. Відповідач не спілкується з малолітньою донькою, матеріально її не забезпечує, не цікавиться інтересами дитини, її духовним та матеріальним станом, у зв`язку з чим позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою судді від 05.09.2022 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи, призначено підготовче засідання, залучено до участі у справі орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, витребувано з органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району письмовий висновок, про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . 03.11.2022 органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району подано до суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] , та заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Відповідач правом подання заяв по суті спору не скористався. Ухвалою суду від 07.11.2022 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті, за клопотанням позивача викликано для допиту в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги на підставах, викладених у позові, надала суду пояснення, просила позов задовольнити. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом направлення судових та ухвал суду на адресу зареєстрованого місця його проживання, ані в підготовче засідання, ані в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, причин неявки суду не повідомив, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в заяві від 02.11.2022, яка надійшла до суду 03.11.2022, просив суд справу розглядати за відсутності представника органу опіки та піклування. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд становив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 29.10.2010 Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №342. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.08.2012, шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2012 з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі на утримання малолітньої дитини до її повноліття та на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років. 14.08.2012 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист. 30.08.2012 державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа. З довідки Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя від 30.05.2017 вбачається, що відповідач аліменти на утримання дитини [PERSON] не сплачував. Постановою державного виконавця від 17.01.2019 виконавчий лист Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.08.2012 було повернуто позивачеві за її заявою позивача (стягувача), в якій було зазначено, що заборгованість зі сплати аліментів відсутня. В судовому засіданні позивач пояснила, що насправді відповідач аліменти їй не сплатив. У 2019 році він звернувся до позивача з проханням відкликати виконавчий лист, мотивуючи своє прохання тим, що виконавче провадження перешкоджає йому влаштуватися на роботу. Обіцяв, що після закриття виконавчого провадження він одразу працевлаштується та сплатить позивачеві заборгованість з аліментів. Позивач на пропозицію відповідача погодилася та звернулася до державного виконавця із заявою про повернення виконавчого листа. Проте, відповідач свою обіцянку не виконав. Про зазначені обставини також повідомила свідок [PERSON] , яка з її слів була свідком домовленостей позивача з відповідачем. Судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2020 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі ј частки всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.10.2020. Згідно довідки державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі від 22.08.2022 відповідач аліменти з жовтня 2020 року по липень 2022 року не сплачував. В судовому засіданні позивач суду пояснила, що відповідач з 2013 року долею малолітньої [PERSON] не цікавиться, з донькою не спілкується. При цьому, позивач не чинила йому жодних перешкод у побаченнях та спілкуванні з донькою. Малолітню [PERSON] вона виховує самостійно. Відповідач участі у витратах на дитину не приймає, аліментів не сплачує. Така поведінка відповідача викликає сильні душевні страждання у [PERSON] . Сідок [PERSON] суду повідомила, що знайома з позивачем та її дитиною з 2017 року. Малолітня [PERSON] та її дитина навчаються в одній школі та є друзями. Вона часто особисто спілкується з малолітньою [PERSON] , яка неодноразово жалілась їй, що відповідач ніколи не піклується про неї, не відвідує її, ніколи не телефонує. При цьому, свідок зазначила, що слова [PERSON] на її переконання є щирими. Свідок за п`ять років дружби з родиною позивача ніколи не бачила відповідача. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є матір`ю позивача та бабою малолітньої [PERSON] . Малолітня [PERSON] з народження проживає разом з позивачем, яка самостійно виховує дитину. Відповідач з 2013 року не виявляє інтересу до дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, не сплачує аліменти на її утримання, взагалі не спілкується з дитиною. Останнього разу відповідач привітав малолітню [PERSON] з днем народження 9 років тому. При цьому, позивач ніколи не чинила відповідачеві перешкод у спілкуванні з його дитиною. Згідно листа дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №161 «Сніжинка» Запорізької міської ради Запорізької області від 31.05.2017 № 45/10.18, дитина [PERSON] відвідувала дошкільний навчальний заклад з 02.08.2013. Мати дитини [PERSON] виконує обов`язки по вихованню дитини, відвідує батьківські збори, отримує консультації від вихователів, приймає участь у поповненні бази дошкільного закладу. Батько [PERSON] батьківські збори групи дошкільного закладу не відвідував, дитину не приводив та не забирав із садочка. Відповідно до довідки № 02-08/130 від 16.08.2022, [PERSON] , навчається у Запорізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №15» Запорізької міської ради в 6-г класі. Її батько [PERSON] за час навчання дитини до школи не приходив, не відвідував батьківські збори, шкільним життям доньки у класного керівника не цікавиться, участі у шкільному житті [PERSON] не брав. Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №1» від 24.10.2022 № 0-0211, [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , спостерігається в підприємстві з народження. За даними медичної картки дитини «Історія розвитку дитини», за медичною допомогою з приводу лікування, щеплення та оздоровлення дитину супроводжувала мати, батько до лікаря-педіатра не звертався. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У рішенні від 30.06.2020 у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55). З висновку районної адміністрації Запорізької міської адміністрації по Вознесенівському району від 28.10.2022 вбачається, що на прийомі у відділі по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради з малолітньою [PERSON] проведено бесіду стосовно з`ясування її думки щодо позбавлення батька батьківських прав. Під час бесіди дитина повідомила, що вважає за необхідне позбавити батька батьківських прав, оскільки, за її словами, він з нею не спілкується, не надає матеріальної допомоги не займається її вихованням та розвитком, вона не вважає його своїм батьком. Питання підготовки висновку щодо доцільності або недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району 20.10.2022. За результатами засідання, враховуючи наявні документи по справі, думку дитини, комісія дійшла висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітньої [PERSON] , передбачених ст. 164 СК України. З урахуванням вищевикладеного, районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до [PERSON] . Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). На переконання суду, позивачем надано достатньо переконливих доказів того, що відповідач не цікавиться долею своєї дитини, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки ані в добровільному, ані в примусовому порядку, тобто фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками стосовно малолітньої [PERSON] . Позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам малолітньої. Отже, позов підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що відповідно до положень ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп.

Outcome: approved