Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої вимоги позивач за первісним позовом мотивувала тим, що 14.04.2011 року та 06.12.2011 року передала [PERSON] позику в загальному розмірі 20 000,00 доларів США зі сплатою 8 % річних, про що відповідачем було видано відповідну розписку. За період з 06.12.2012 року до 26.05.2016 року відповідач частково виконала свої зобов`язання і станом на 26.05.2016 року залишився борг в розмірі 7500,00 доларів США, який на день подання позову не повернуто. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просила стягнути з відповідача [PERSON] грошові кошти в розмірі 211 313,25 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 17.10.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.11.2018 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про стягнення грошових коштів. Вимоги зустрічного позову [PERSON] мотивує тим, що 14.04.2011 року та 06.12.2012 року її сестра [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США та 16 000,00 доларів США відповідно зі строком повернення до 06.12.2013 року, про що було складено відповідні розписки. Фактично, позику в розмірі 5000,00 доларів США [PERSON] брала на власні потреби, а позику в розмірі 16 000,00 доларів США взяла для її ( [PERSON] ) потреб. У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання у строки, визначені розписками, [PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення із [PERSON] боргу за вказаними розписками. При цьому заборгованость за розпискою від 11.04.2011 року була погашена в повному обсязі, а сама розписка знищена. Проте, заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21.05.2014 року у справі № 759/3970/14-ц стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 158 943,20 грн., що на момент ухвалення рішення складало 17 127,50 доларів США. Під час примусового виконання рішення заборгованість за вказаними розписками була погашена в повному обсязі. Як зазначає [PERSON] , як позивач за зустрічним позовом, будучи необізнаною про існування вказаного заочного рішення суду, а також про його подальше виконання, вона через свою сестру [PERSON] передала [PERSON] 31.12.2014 року грошові кошти в розмірі 1960,00 доларів США, 03.02.2015 року грошові кошти в розмірі 18 650,00 грн., що по курсу НБУ складало 1147,00 доларів США, що підтверджується підписами [PERSON] на розписці від 06.12.2012 року. 07.05.2015 року на вимогу [PERSON] вона в порядку переведення боргу своєї сестри власноручно написала нову розписку, в якій було вказано суми, які погашені до написання такої розписки, та сума, яку залишилось повернути. Разом з цим на розписці від 06.12.2012 року, яка була написана [PERSON] , [PERSON] власноруч написала « Борг по даній розписці повертає [PERSON] по другій розписці, написаній її рукою», засвідчила це своїм підписом та оригінал розписки віддала їй ( [PERSON] ) в обмін на нову розписку, написану нею 07.05.2015 року. В подальшому вона, будучи необізнаною про наявність судового рішення та виконавчого провадження, передала відповідачу за зустрічним позовом [PERSON] грошові кошти, а саме 07.05.2015 року в розмірі 24 600,00 грн., що за курсом НБУ складало 1128,00 доларів США, 26.12.2015 року в сумі 1000,00 доларів США, 26.05.2016 року в сумі 500,00 доларів США. В подальшому їй стало відомо про існування судового рішення та відкрите виконавче провадження, в зв`язку із чим виплати за розпискою були припинені. На початку 2017 року [PERSON] почала вимагати повернення коштів та направила відповідну вимогу. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що [PERSON] під час написання розписки про переведення на неї боргу своєї сестри ввела її в оману, приховавши обставину про наявність заочного рішення суду про стягнення боргу за розписками, за якими відбулась фактична заміна боржника із [PERSON] на неї. Відтак, на думку позивача за зустрічним позовом, наявні підстави для визнання розписки від 07.05.2015 року недійсною. Крім того, [PERSON] вважає, що [PERSON] має повернути грошові кошти в розмірі 3460,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.11.2018 року становить 139 334,20 грн., оскільки вказані суми боргу були отримані відповідачем за зустрічним позовом в результаті примусового виконання заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 21.05.2014 року. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить задовольнити її вимоги, визнати недійсною розписку від 07.05.2015 року, стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] грошові кошти в розмірі 139 334,20 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. 05.02.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] щодо отримання позики. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.07.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 28.04.2020 року до суду надійшов відзив відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на зустрічну позовну заяву про стягнення грошових коштів. У даному відзиві [PERSON] зазначає про те, що вона не могла ввести в оману [PERSON] тому, що остання ніякого відношення до справи, що розглядалась у Святошинському районному суді м.Києва, не мала, а розписки, складені як [PERSON] , так і [PERSON] - це різні документи, які надавали дві різні особи. [PERSON] вважає, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21.05.2014 року, розписками [PERSON] на 5000,00 доларів США та 16 000,00 доларів США, а також розпискою [PERSON] підтверджено ті обставини, що вони позичали у неї вказані кошти кожна на свої потреби. Заперечуючи проти доводів зустрічного позову, [PERSON] зауважила, що ані [PERSON] , ані позивач за зустрічним позовом в порядку ч.1 ст.292 ЦПК України вказане рішення не оскаржували, що підтверджує їх обізнаність про існування з вказаним рішенням та згодою з ним. З урахуванням наведеного, а також вказуючи на різні дати складання розписок, відповідач за зустрічним позовом вважає, що [PERSON] не доведено та не обґрунтовано її вимоги, в зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. 16.06.2020 року до суду надійшла відповідь представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] на відзив [PERSON] , в якій він стверджує про введення [PERSON] в оману з боку [PERSON] при написанні розписки та наполягає на тому, що [PERSON] не укладала будь-яких договорів позики, а лише своєю розпискою зобов`язалась виконати зобов`язання за свою сестру [PERSON] . Відтак, оскільки [PERSON] грошових коштів в позику безпосередньо від відповідача за зустрічним позовом не отримувала, про що зазначено у розписці, то така розписка не свідчить про фактичну передачу певної суми грошей, а тому відсутні підстави для стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] і наявні підстави для задоволення вимог зустрічного позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.12.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про залишення позову без розгляду, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.03.2021 року вказану позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 16.09.2021 року ухвалу суду від 16.03.2021 року залишено без змін. 04.11.2021 року Київським апеляційним судом ухвалено додаткову постанову про стягнення судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.12.2022 року в задоволенні клопотання відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про об`єднання цивільних справ в одне провадження - відмовлено. 20.12.2022 року Деснянським районним судом м.Києва ухвалено додаткову ухвалу про стягнення судових витрат. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги зустрічного позову підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи в її відсутність за наявними матеріалами. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача за зустрічним позовом на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом [PERSON] отримала позику через свою сестру [PERSON] від відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в загальному розмірі 20 000,00 доларів США, а саме 10 000,00 доларів США отримала 14.04.2011 року, 10 000,00 доларів США отримала 06.12.2011 року під 8 % річних, про що було складено відповідну розписку. З вказаної розписки вбачається, що [PERSON] частково виконувались її зобов`язання за вказаним договором позики, починаючи з 2012 року, станом на 26.05.2016 року залишок боргу становить 7500,00 доларів США. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати вищевказану розписку недійсною, вказуючи на те, що вона складена внаслідок введення її в оману з боку відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , оскільки фактично мало місце переведення боргу її сестри [PERSON] , який в подальшому було погашено. Відповідач за зустрічним позовом у відзиві проти вказаних тверджень заперечувала, вказуючи, що мало місце існування окремих боргових зобов`язань [PERSON] та [PERSON] , а також відсутність введення в оману позивача за зустрічним позовом. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду з огляду на наступне. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно зі статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Частиною першою статті 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Щодо оскарження правочину з підстав ст.230 ЦК України, суд враховує наступне. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину недійсним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Крім того, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. (ч. 1 ст. 513 ЦК України). Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом(ст.. 520 ЦК України). Таким чином, переведення боргу передбачає перехід від первісного боржника до нового як обов`язків, так і відповідальності за їх невиконання. Новий боржник у зобов`язанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником (ст. 522 ЦК України). Тобто, по суті, для первісного боржника зобов`язання повністю припиняється, а тягар виконання усіх обов`язків перед кредитором за договором несе новий боржник - як новий суб`єкт у зобов`язанні. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання договору недійсним, позивач за зустрічним позовом наполягає на тому, що оспорювана розписка складена внаслідок введення її в оману з боку відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , оскільки фактично мало місце переведення боргу її сестри [PERSON] , який в подальшому було погашено, про що [PERSON] її не повідомила. Суд відхиляє дані твердження сторони позивача за зустрічним позовом, оскільки в обґрунтування цих тверджень [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, а її вимоги ґрунтуються на припущеннях. Так, дійсно відповідно до матеріалів справи, [PERSON] 06.12.2012 року отримала в борг у [PERSON] позику в розмірі 16 000,00 доларів США зі строком повернення до 06.12.2013 року. Вказана розписка містить рукописний допис [PERSON] : « Борг по даній розписці повертає [PERSON] по другій розписці, написаній її рукою». Дата вказаного допису не зазначена. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21.05.2014 року у справі № 759/3970/14-ц стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі, що на час розгляду справи становив 17 000,00 доларів США, а також 3 % річних, що в гривневому еквіваленті становило 158 943,20 грн. На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у Святошинському РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві (зведене ВП № 50589626). В рамках вказаного ВП Западенко Т.І. частково було погашено заборгованість, про що [PERSON] було надано відповідну заяву. 15.07.2016 року на депозитний рахунок Відділу надійшли кошти від реалізації майна, які були перераховані стягувачу. 22.07.2016 року на підставі п.8 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Вказані обставини викладені у листі Святошинського РВ ДВС м.Київ від 13.01.2017 року № В/1. В той же час, відповідно до оспорюваної розписки, позивач за зустрічним позовом [PERSON] отримала позику через свою сестру [PERSON] від відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в загальному розмірі 20 000,00 доларів США, а саме 10 000,00 доларів США отримала 14.04.2011 року, 10 000,00 доларів США отримала 06.12.2011 року під 8 % річних. Порівнюючи зміст вказаних боргових документів, суд не вбачає підстав вважати, що в них йде мова про одні й ті самі боргові зобов`язання, виходячи з дат розписок та розміру зазначених у них сум. Також, відсутні підстави вважати,що рукописний допис на розписці [PERSON] є фактично укладенням договору про переведення боргу із [PERSON] на [PERSON] . Відтак, суд приходить до висновку про те, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів того, що дійсно мало місце переведення боргових зобов`язань. Натомість, наявні письмові докази свідчать про існування окремих боргових зобов`язань як у [PERSON] перед [PERSON] , так і у [PERSON] перед [PERSON] . Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що при складенні оспорюваної розписки [PERSON] була введена в оману з боку [PERSON] , а тому відсутні підстави і для задоволення позову в цій частині. Також, не можуть бути задоволені і інші позовні вимоги, які є похідними від вимог про визнання розписки недійсною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договору недійсним. Інші вимоги задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що його позовні вимоги не підлягають задоволенню. Інші доводи позивача за зустрічним позовом висновків суду не спростовують та підстав для задоволення позову не дають. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні вимог позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed