Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача - [PERSON] , в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «DAEWOO LANOS», 2008 року випуску з р/н [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за кожним із них право власності на Ѕ частину транспортного засобу марки «DAEWOO LANOS», 2008 року випуску з р/н [NUMBER] . В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він перебував з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 27.06.2012 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.10.2019 року шлюб між ними було розірвано. Ще до укладення шлюбу він, [PERSON] , мав у власності автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2007 року випуску з номером кузова [NUMBER] ,та Ѕ частину квартири [ADDRESS] . За час шлюбу, за домовленістю з відповідачкою, 11.10.2013 р. позивач продав належну йому частку вищевказаної квартири за 8 749,27 доларів США, що становило половину від вартості усієї квартири, і за рахунок отриманих коштів було здійснено поліпшення у будинку [ADDRESS] , що належить відповідачці та її батькам. Крім цього, 25.12.2014 р. за 5 000 доларів США на ім`я відповідачки був придбаний автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2008 року випуску з р/н [NUMBER] . 29.07.2016 р. позивач продав належний йому до шлюбу автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2007 року випуску з номером кузова [NUMBER] , за 3 000 доларів США, і ці кошти також були використані на потреби сім`ї. Позивач також вказав, що за час шлюбу між ним та відповідачкою була досягнута домовленість, що автомобіль DAEWOO LANOS, 2008 року випуску з р/н [NUMBER] є власністю позивача через те, що був придбаний за кошти, виручені від продажу належного йому до шлюбу майна. Проте, після припинення шлюбу, подружжя не може дійти згоди щодо розподілу майна, відповідачка відмовляється від виконання досягнутих раніше домовленостей, у зв`язку з чим він звернувся до суду із даним позовом. Згідно ч.2, п.4 ч.6 ст. 19, п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України суд розглядає справу за правилами спрощеного провадження без виклику сторін малозначні справи. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст.279 ЦПК України). Відповідно ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. У зв`язку з наведеним вище, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання (ч.13 ст.7 ЦПК України). Ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.09.2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін. На підставі даної ухвали відповідачу було надано строк для подачі відзиву або інших клопотань пов`язаних із розглядом даної позовної заяви. Відповідачем не було надіслано до суду будь-яких клопотань. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено. За вказаних обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює, що відповідає приписам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх у сукупності, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із матеріалів справи вбачається, що сторони по даній справі - [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 27.06.2012 р., який був розірваний рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.10.2019 р. Від цього шлюбу вони мають спільну доньку - [PERSON] , [INFO] . Судовим розглядом встановлено, що за час шлюбу, 25.12.2014 р. на ім`я відповідачки - [PERSON] був придбаний автомобіль DAEWOO LANOS, 2008року випуску з р/н [NUMBER] , з номером шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містяться у статті 368 ЦК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved