Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив суд: визнати недійсною довіреність від 19.08.2020 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. реєстровий номер 6040; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.08.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т.В. реєстровий номер 1576; скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53757490 від 26.08.2020 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т.В. про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою : [ADDRESS] , кадастровий номер:3222484400:10:004:0018 за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); витребувати від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на свою користь земельну ділянку, що розташована за адресою : [ADDRESS] , кадастровий номер:3222484400:10:004:0018 ; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. Свої позовні вимоги Позивач мотивував тим, що він є власником земельної ділянки, площею 0,1320 га, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , кадастровий номер:3222484400:10:004:0018. Право власності на вказане нерухоме майно Позивач набув на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Винник С.М. Позивач - [PERSON] вказував, що 04.09.2020роу року він дізнався, що належна йому земельна ділянка зареєстрована за [PERSON] . Відповідно до Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] набула право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т.В. реєстровий номер 1576. Позивач звернувся до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про кримінальне правопорушення. 12.09.2020 року Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві відкрито кримінальне провадження № 12020100100006293 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 Кримінального кодексу України, в ході якого було встановлено, що 19.08.2020 року невідома особа, вклеївши фотографію іншої особи в паспорт позивача, підписала та видала довіреність від 19.08.2020 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. реєстровий номер 6040, якою уповноважила [PERSON] продати належну позивачу земельну ділянку. 26.08.2020 року [PERSON] на підставі зазначеної довіреності уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.08.2020 року та відчужив земельну ділянку. Також в ході досудового розслідування була проведена судово-почеркознавча експертиза, якою було встановлено, що підпис від імені позивача в довіреності від 19.08.2020 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. реєстровий номер 6040, було виконано іншою особою. Позивач зазначає, що довіреностей та інших правочинів направлених на відчуження земельної ділянки не здійснював, а, відтак, правочини вчинені поза його волею та є недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. Незаконним відчуженням майна грубо порушено його право власності на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Все вищевказане і стало приводом звернення позивача із цим позовом до суду. Ухвалою суду від 15.03.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче провадження. 18.05.2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Слободяник І. було подано відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовом представник відповідача зазначив, що надана позивачем почеркознавча експертиза є неналежним та недопустимим доказом, довіреність, яка підписана [PERSON] в повній мірі відповідає його волі та правовідносинам, які склалися на момент її підписання. Інші докази, на які посилається сторона позивача, не доводять порушене право позивача.Просив відмовити в задоволені позову. Також, 18.05.2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява представника [PERSON] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що з метою приховування факту придбання [PERSON] особисто земельних ділянок, остання прийняла рішення про укладання удаваних угод купівлі-продажу, в яких покупцями будуть зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до попередніх домовленостей щодо фіктивного придбання [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок для [PERSON] були укладені наступні удавані угоди: -договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] нібито придбав земельну ділянку кадастровий номер 3222484400:10:004:0019 за 220 000 грн. Договір засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Винник С.М. -договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] нібито придбав земельну ділянку кадастровий номер 3222484400:10:004:0018 за 234 000 грн. Договір засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Винник С.М. Перед укладанням вищевказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, [PERSON] домовилась з [PERSON] та [PERSON] , що в майбутньому вони безоплатно повернуть їй земельні ділянки шляхом укладення удаваних угод купівлі-продажу, по яким грошові кошти реально передаватися не будуть. При укладанні вищевказананих договорів купівлі-продажу земельних ділянок. [PERSON] за власні кошти оплатила їх вартість продавцям, які віддали їй оригінали договорів купівлі-продажу та інших документів. Восени 2019 року [PERSON] за власні кошти на земельних ділянках кадастрові номера 3222484400:10:004:0018 та 3222484400:10:004:0019 почала будівництво двох однакових будинків. Влітку 2020 року, звернулась до [PERSON] та [PERSON] з проханням переоформити на неї спірні земельні ділянки. Зазначає, що [PERSON] 19.08.2020 року у приватного нотаріуса підписав довіреність, якою уповноважив [PERSON] вчиняти дії щодо належної йому земельної ділянки .В подальшому, 26.08.2020 року, [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , підписав з нею договір купівлі-продажу земельної ділянки за 145 000 грн. Зазначає, що після цього, з метою заволодіння належної [PERSON] земельної ділянки та побудованим на ній будинком вартістю 100000 доларів США, [PERSON] звернувся до Шевченківського УП ГУ НП в місті Києві з завідомо неправдивою заявою про вчинення нею та [PERSON] злочину, а саме заволодіння з використанням підробленої довіреності нібито належною йому на праві власності земельною ділянкою. В свою чергу [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського УП ГУ НП в місті Києві із заявою про вчинення [PERSON] замаху на злочин, але працівники правоохоронних органів відмовили вносити до ЄРДР відомості по вчинення [PERSON] злочинів. Апеляційним судом м. Києва прийнято рішення про зобов`язання уповноважених осіб Шевченківського УП ГУ НП в місті Києві внести до ЄРДР відомості про вчинення [PERSON] злочину передбаченого ст.ст. 15, 190 КК України. Також зазначив на відсутність у [PERSON] грошових коштів та бажання для придбання земельної ділянки. Просила суд, з наданими уточненнями, визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] оспорюваним; визнати замість [PERSON] стороною (покупцем) у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 03.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] ; стягнути з [PERSON] судові витрати. 24.05.2021 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджуючись з доводами зазначеними у відзиві на позовну заяву, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.07.2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі- продажу земельної ділянки удаваним, визнання покупцем в договорі купівлі- продажу земельної ділянки прийнято до провадження, об`єднано в одне провадження первісний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання довіреності недійсною, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про реєстрацію права власності та витребування майна та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі- продажу земельної ділянки удаваним, визнання покупцем в договорі купівлі- продажу земельної ділянки. 28.08.2021 року надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Не погоджуючись з зустрічним позовом представник Позивача за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) зазначив, що зустрічна позовна заява не містить жодних обґрунтувань недійсності договору на підставі якого [PERSON] набув права на земельну ділянку. Також зазначено, що позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу з вказаних у зустрічній позовній заяві. Просив відмовити в задоволені зустрічного позову повністю. 09.11.2021 року надійшли пояснення представника відповідача за первісним позовом [PERSON] -адвоката Криливець Марини Серіївни, в яких зазначено, що позивач на підтвердження своїх вимог не надав доказів на здійснення грошової оплати за земельну ділянку. Також зазначено, що наданий позивачем експертний висновок є неналежним та недопустимим доказом, оскільки відсутні докази того, що позивач отримав його без порушень порядку, встановленого законом та вказано на неналежний спосіб захисту обраний позивачем. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.12.2021 року було відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача [PERSON] -адвоката Криливець Марини Сергіївни, про зупинення провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.12.2021 року було закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 18.11.2022 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представником позивача - адвокатом Федосюк Ю.О. подано до суду промову в судових дебатах, в якій первісний позов підтримала та просила суд задовольними, щодо задоволення зустрічного позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту порушеного права визначені частиною другою статті 16 ЦК України, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Отже, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, передбачених актами цивільного законодавства (частини першої та третьої статті 237 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частина третя статті 244 ЦК України). Довіреність є одностороннім правочином, а тому порядок її видачі та зміст повинні відповідати загальним правилам, які стосуються правочинів. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України встановлено такі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України). 03 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Винник С.М посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянкуплощею 0,1320 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер:3222484400:10:004:0018. 03 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Винник С.М внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності 33513232, відповідно до якого власником земельної ділянкиплощею 0,1320 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер:3222484400:10:004:0018 записано [PERSON] . Вказані факти не заперечуються сторонами та підтверджуються копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т.В., за реєстровим номером 1576 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 183451890 від 03.10.2019 року. 19 серпня 2020 року від імені Позивача, була підписана та видана довіреність від 19.08.2020 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу К.Ю. Некриловим, за реєстровим номером 6040, відповідно до якої уповновноважено [PERSON] продати (обміняти) належну [PERSON] земельну ділянку що розташована за адресою : [ADDRESS] , кадастровий номер:3222484400:10:004:0018. 26 серпня 2020 року [PERSON] діючи від імені [PERSON] на підставі зазначеної довіреності, уклав Договір купівлі-продажу від 26.08.2020 року та відчужив зазначену Земельну ділянку [PERSON] 26 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т.В. було проведена державну реєстрацію права власності на Земельну ділянку за [PERSON] Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12020100100006293 заза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України стосовно заволодіння шляхом обману земельною ділянкою в [ADDRESS] . В ході досудового розслідування кримінального провадження №12020100100006293 Київським НДЕКЦ МВС України було проведено почеркознавчу експертизу, якою було встановлено: що підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» в довіреності від гр. [PERSON] , посвідченій 19.08.2020 року приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю. реєстрований номер 640, виконаний не позивачем, а іншою особою; підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» в оригіналі довіреності від гр. [PERSON] , посвідченій 19.08.2020 року приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю. реєстрований номер 640, що вилучений у приватного нотаріуса КМНО Антипової Т.В., виконаний не позивачем, а іншою особою; рукописний запис « [PERSON] » у графі «Підпис» в довіреності від гр. [PERSON] , посвідчений посвідченій 19.08.2020 року приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю. реєстрований номер 640, що вилучений у приватного нотаріуса КМНО Антипової Т.В., виконаний не позивачем, а іншою особою. Як встановлено судом, Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12020100100006293 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України стосовно заволодіння шляхом обману земельною ділянкою в [ADDRESS] . В ході досудового розслідування кримінального провадження №12020100100006293 Київським НДЕКЦ МВС України було проведено почеркознавчу експертизу, якою було встановлено: що підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» в довіреності від гр. [PERSON] , посвідченій 19.08.2020 року приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю. реєстрований номер 640, виконаний не позивачем, а іншою особою; підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» в оригіналі довіреності від гр. [PERSON] , посвідченій 19.08.2020 року приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю. реєстрований номер 640, що вилучений у приватного нотаріуса КМНО Антипової Т.В., виконаний не позивачем, а іншою особою; рукописний запис « [PERSON] » у графі «Підпис» в довіреності від гр. [PERSON] , посвідчений посвідченій 19.08.2020 року приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю. реєстрований номер 640, що вилучений у приватного нотаріуса КМНО Антипової Т.В., виконаний не позивачем, а іншою особою. В позовній заяві Позивачем вказується, що довіреності на відчуження спірної земельної ділянки він не видавав, наміру продати спірну ділянку не мав. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Судом встановлено, що висновок за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/111-20/49541-ПЧ від 15.10.2020 року стосується предмета доказування, відповідає положенням статті 102 ЦПК України і підготовлений у рамках кримінального провадження експертом Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, який має відповідну освіту і освітньо-кваліфікаційний рівень, кваліфікацію і стаж експертної роботи з 2013 року, порушень порядку його отримання судом не встановлено. Про допустимість висновку експерта в кримінальній справі, як доказу в цивільній справі, зазначено в постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у цивільній справі №461/3675/17, у постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі №759/15556/18, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не був ухвалений. В той час відповідачами за первісним позовом та їх представниками не доведено, що висновок експертизи є неналежним доказом, а саме, що він не стосується предмета доказування або одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Представники відповідачів за первісним позовом, заперечуючи проти висновку експерта, не надали доказів на його спростування, не скористалися правом на подання клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставили перед судом питання про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу. За таких обставин суд вважає, що висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/111-20/49541-ПЧ від 15.10.2020 року у кримінальному провадженні, є належним доказом у даній справі. За таких обставин, суд вважає доведеним обставину, що позивач за первісним позовом не підписував оспорювану довіреність від 19 серпня 2020 року, не виявляв волевиявлення на відчуження належної йому на праві власності земельної ділянки та оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки не укладав, а тому наявні підстави для визнання довіреності від 19 серпня 2020 року від імені Позивача, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу К.Ю. Некриловим, за реєстровим номером 6040 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.08.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т.В., реєстровий номер 1576 недійсними як таких, що їх вчинено з порушення частини третьої та п`ятої статті 203 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Такий же правовий висновок сформульовано Верховним судом у Постановах від 01.12.2021 у справі №645/5510/15-ц та від 04.11.2020 у справі №522/17929/16-ц. Вимога Позивача за первісним позовом про скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53757490 від 26.08.2020 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т.В. про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222484400:10:004:0018 за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 1,2,3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. За змістом цієї правової норми виключно підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 11.09.18 у справі № 909/968/16 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного суду від 03.09.2020 року у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 року у справі 906/516/16, від 20.08.2020 року у справі № 916/2464/19. Враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення вимоги Позивача про скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53757490 від 26.08.2020 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т.В. про реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222484400:10:004:0018 за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ). В частині позовних вимог про витребування земельної ділянки, що позивач заявляє на підставі ст. 388 ЦК України, то суд зазначає наступне. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19 (провадження №12-157гс19), яким вказується, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Підстав відступити від даного висновку суд не вбачає. Оскільки земельна ділянка вибула з володіння власника не з її волі шляхом відчуження на підставі договору купівлі-продажу, укладеного особою, яка не була уповноважена на це власником, вона підлягає витребуванню на користь позивача у відповідача. Щодо зустрічного позову, слід вказати наступне. Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19). Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Аналіз чинного цивільного законодавства свідчить про те, що переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу нерухомого майна можливо або в порядку та на підставі ст.362 ЦК України (переважне право купівлі частки майна у праві спільної часткової власності ), яка не поширюється на спірні правовідносини або у разі визнання договору недійсним в частині прав та обов`язків покупця. Згідно договору купівлі-продажу від Договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 03.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Винник С.М., відповідач придбав земельну ділянку вартістю 234000,00 грн. У відповідності до п. 7 Договору зазначену суму покупець повністю сплатив продавцю, а продавець, особисто, отримав до підписання цього договору.торони свідчать, що розрахунок між ними було здійснено з дотриманням вимог ст.1087 ЦК та положення про ведення касових операцій. Піідписання цього договору буде свідчити про одержання продавцем повного розрахунку за передану у власність земельну ділянку та відсутність будь-яких матеріальних претензій до покупця. Право власності на нерухоме майно, що є предметом цього Договору виникає у покупця з моменту державної реєстрації у Державного реєстратора прав на нерухоме майно (п. 20 Договору). Відповідно до вимог ч. 10 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Як вбачається з п. 15 Договору сторони підтвердили, що їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, цей Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Посилання позивачки за зустрічним позовом про те, що земельна ділянка, була за домовленістю між нею та [PERSON] оформлена на відповідача, не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні статей 77-78 ЦПК України, оскільки доказів погодження такої домовленості між сторонами суду не надано, примітки або заперечення в оспорюваному договорі купівлі - продажу відсутні. Згідно договору купівлі-продажу, покупцем був [PERSON] , під час укладення договору покупець та продавець діяли добровільно і перебували при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючі значення свої дій, попередньо були ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Продаж земельної ділянки було здійснено за 234000,00 грн., які сплачуються в повному обсязі покупцем ( [PERSON] ) продавцю ( [PERSON] ), проте, будь - яких належних доказів, що кошти були сплачені [PERSON] , суду не надано. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] не підтвердили тверджень, наведених у зустрічній позовній заяві представником [PERSON] , зокрема [PERSON] та [PERSON] не надали будь-яких свідчень щодо обставин укладення [PERSON] спірного купівлі-продажу земельної ділянки, обставин передання коштів від [PERSON] продавцю [PERSON] , обставин попередніх домовленостей щодо придбання спірної земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] . Надана Позивачем за зустрічним позовом копія договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2020 як доказ на підтвердження оплати Позивачем за зустрічним позовом вартості спірної земельної ділянки, не приймається судом в якості належного та допустимого доказу у справі, так як оплата [PERSON] за спірним договором купівлі-продажу земельної ділянки відбулась у жовтні 2019 року, тоді як отримання коштів [PERSON] за наданою копією договору відбулось у липні 2020 року. Встановивши, що позивачем за зустрічним позовом не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема те, що відповідач за зустрічним позовом був формальним покупцем, тобто набувачем майнових прав за оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання його недійсним та переведення за позивачем прав і обов`язків покупця. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення частково первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В обґрунтування заяви про стягнення витрат на правову допомогу представником Позивача адвокатом Федосюк Ю.О. було надано суду: договір про надання правової допомоги № 2059 від 02.02.2021 року, додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 2059 від 02.02.2021,орієнтовний розрахунок правової допомоги від 02.02.2021 р., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, рахунок на оплату за юридичні послуги №204 від 02.02.2021;меморіальний ордер віл 05.02.2021 року на підтвердження оплати послуг адвоката у розмірі 50 508,00 грн. Враховуючи вищевказані докази в сукупності, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 508,00грн підлягають стягненню з Відповідачів на користь Позивача. На підставі ст.215, 232, 234, 241, ЦК України,

Outcome: approved