Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 22 жовтня 2011 року між ними було укладено шлюб, від якого мають двох неповнолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] ; на даний час їх сімейні стосунки припинені через несумісність характерів, зникнення почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, хоча й проживають разом, проте спільних інтересів не мають, їх шлюб носить формальний характер, що унеможливлює їх подальше спільне подружнє життя, а тому просить шлюб розірвати,залишивши їй прізвище [PERSON] . Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав; наполягає на винесенні рішення про розірвання шлюбу без надання часу для примирення, оскільки вона з чоловіком та дітьми хоча й проживають в одному будинку, але останні чотири роки їх подружні відносини погіршились, спільних інтересів практично не мають, спроби налагодити стосунки не дали позитивного результату, в зв`язку з чим подальше збереження шлюбу між ними неможливе. Відповідач відзиву на позов не подав, в судовому засіданні не заперечував проти розірвання шлюбу, так як подальше спільне подружнє життя неможливе. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка ; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За змістом положень ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) 22 жовтня 2011 року уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Борзнянського районного управління юстиції Чернігівської області за актовим записом №79. Від даного шлюбу сторони мають двох спільних малолітніх дітей: синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані й проживають з батьками. Сторони хоча й проживають разом за однією адресою, але спільних інтересів не мають, між ними зникло почуття взаємоповаги та взаєморозуміння, примиритися не бажають, обоє категорично наполягають на припиненні подружніх відносин, шлюб між подружжям носить формальний характер. Таким чином, виходячи з викладеного, з огляду на принцип добровільності шлюбу, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, буде суперечити їхнім інтересам та інтересам дітей, а тому заявлений позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи, що право вибору прізвища після припинення шлюбу є дискреційним правом самої позивачки, то після розірвання шлюбу позивачці за її клопотанням слід залишити прізвище [PERSON] . Понесені [PERSON] в справі судові витрати по сплаті судового збору за її клопотанням залишаються за позивачкою, що з огляду на засади диспозитивності цивільного судочинства не суперечить вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved