Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

16 листопада 2021 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення з житла, просить суд: усунути перешкоди [PERSON] в користуванні приватною власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.. Стислий виклад позиції позивача Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Позивач вказує, що у вказаному домоволодінні, яке належить їй на праві власності з 05.05.2010 року та по теперішній час зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] та її доньки [PERSON] . Проте, стверджує, що вказані особи не проживають у зазначеному будинку. Також зазначає, що у зв`язку з тим, що місця проживання відповідачів зареєстровані по теперішній час за вищевказаною адресою, які до того ж не являються членами її сім`ї, їй чиняться перешкоди у користуванні її власністю, а саме вищевказаним житловим приміщенням, оскільки вона через цю обставину зобов`язана надмірно сплачувати житлово-комунальні послуги, отримувати різного роду кореспонденцію та інші незручності, які виникають у зв`язку з тим, що відповідачі по теперішній час зареєстровані на даній житловій площі, проте не проживають на неї. Тож, посилаючись на норми права, що покликані на реалізацію захисту права власності, просить її позов задовольнити. Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі. 19 листопада 2021 року Ухвалою суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 21 грудня 2021 року Ухвалою суду, підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до її судового розгляду по сутті справи. В судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити з підстав, наведених у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причина неявки суду невідома. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ухвали Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2022 року,\~суд перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.\~ст. 280 - 281 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/5945/14-ц, виданого 21.08.2014 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 40256219 від 08.07.2015 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 173622900 від 12.07.2019 року. (а.с. 9-16) Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 22/05-65/1 від 19.06.2019 року, [PERSON] зареєстрована у належному їй на праві власності будинку з 16.09.2016 року по теперішній час. Разом з тим, згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи № 22-05/615/3 та № 22-05/615/4 від 19.06.2019 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 05.05.2010 року по теперішній час. Даний факт також підтверджується листами - відповідями з Управління з питань надання адміністративних послуг № 22/2997 від 29.11.2021 року Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] , [INFO] разом із її донькою [PERSON] , [INFO] зареєстровані у належному їй на праві власності житловому приміщенні, проте не проживають у ньому понад встановлені строки. У якості обґрунтування своїх вимог посилається на акт, складений КП «ЖЕО-1» від 21.06.2019 року, у якому зазначено, що власником буд [ADDRESS] є [PERSON] на підставі рішення суду від 21.08.2014 року, зареєстрована з 16.09.2016 року. Також за вказаною адресою зареєстровані: син власниці [PERSON] , з 07.10.2015 року; наймачі колишнього власника: з 05.05.2010 року [PERSON] , 1980 року народження та [PERSON] , 2003 року народження. Зі слів сусідів, [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою з часу реєстрації, тобто з 05.05.2010 року. Позивач вказує, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує її право власності, зокрема вона змушена сплачувати надмірні комунальні послуги за відповідачів, вона не може розпорядитись ним на власний розсуд, а тому просить суд усунути перешкоди їй у розпорядженні його приватною власністю. Нормативне обґрунтування Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для подання позову відповідно до цієї норми є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування й розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод у здійсненні ним цих правомочностей. Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосуванням певних наслідків. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Цивільне законодавство України визначає, що одним із способів захисту права власності є негаторний позов. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 у справі 653/1096/16-ц, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.08.2021р. по справі 906/554/18. Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.12.2020р. у справі №911/1659/19. Враховуючи вищевикладені норми цивільного законодавства України можливо зробити висновок, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. А відтак у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, у даному випадку про позбавлення права користування житловим приміщенням. Правовий режим який регулює ці правовідносини системно входить до Глави 2 ЖК України і регулює порядок визнання наймача, або членів його сім`ї \~такими, що втратили право на користування жилим приміщенням внаслідок їх відсутності понад встановлені строки. За змістом ч. 1\~ст. 71 ЖК України,\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї \~були \~відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не\~проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У ч.2 ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Положеннями ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Факт реєстрації відповідачів у житловому будинку, належному на праві власності позивачу достовірно підтверджений Довідками про реєстрацію місця проживання № 22-05/615/3 та № 22-05/615/4 від 19.06.2019 року та листами - відповідями з Управління з питань надання адміністративних послуг № 22/2997 від 29.11.2021 року. Відсутність відповідачів за місцем реєстрації достовірно підтверджено Актом №КП «ЖЕО -1» від 21.06.2019 року. Таким чином, не зняття з реєстрації відповідачів порушує право власності позивача. Враховуючи вищевикладене, а саме набуте у встановленому законом порядку право власності позивача на житловий будинок [ADDRESS] ,\~ту обставину,\~що відповідачі\~дійсно не\~проживають в\~ньому \~понад встановлені\~чинним законодавством\~строки,\~а саме\~з 2010\~року,\~тобто втратили\~право на\~користування спірним\~житловим будинком,\~тому суд\~приходить до\~висновку про\~обґрунтованість,\~доведеність та\~необхідність задоволення\~позовних вимог\~ [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~усунення перешкод\~в користуванні\~власністю шляхом\~зняття з\~реєстрації та\~виселення з\~житла. На підставі викладеного та

Outcome: approved