Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з цивільним позовом до [PERSON] про визнання права та усунення перешкод у користуванні квартирою. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 23 грудня 1999 року укладено з відповідачем [PERSON] шлюб, який зареєстрували у Могилів-Подільському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Вінницької області, актовий запис № 293, про що було видано 23.12.1999 р. Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Сімейні відносини з відповідачем не склалися у зв`язку з різними поглядами на життя та відсутністю взаємопорозуміння. Кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю та власний обов`язок щодо матеріального забезпечення сім`ї. На цій підставі між ними в останній час виникали непорозуміння та конфлікти. Відповідач не дбала про сім`ю, не була зацікавлена у збереженні сім`ї. 07 серпня 2018 року Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві шлюб розірвано. Разом із відповідачем прожили 19 років. Відповідач [PERSON] є керівником ТОВ «ГАУР ПЛЮС», (код ЄДРПОУ 41624563). Доходи позивача складаються із пенсії та чистого доходу від діяльності, який він отримує як фізична особа-підприємець (надання клінінгових послуг: прибирання офісів, будинків, прибудинкових територій тощо). За час перебування в зареєстрованому шлюбі із Відповідачем ними було набуто в спільну сумісну власність двохкімнатну квартиру [ADDRESS] ; меблі, побутова техніка, коштовності, інше майно і речі, які знаходяться в квартирі [ADDRESS] ; легковий автомобіль марки NISAN JUKE, 2018 року випуску, який був придбаний та оформлений на відповідача 05.06.2018р.; майнова частка (внесок) в статутному капіталі (корпоративні права) в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ГАУР ПЛЮС», код ЄДРПОУ 41624563, адреса реєстрації: 04210, м. Київ, просп. Героїв Сталінграду, буд. 20-А, яке було зареєстровано 29.09.2017р. На даний час він звернувся з позовом до Деснянського районного суду м. Києва з позовом щодо поділу майна, яке було набуто подружжям за час перебування в зареєстрованому шлюбі та спільного проживання, так як відповідачка не бажає визнавати за його право на 1/2 шлюбного майна. У квартирі [ADDRESS] знаходяться його особисті речі, одяг, меблі, техніка, коштовності, документи та інше майно, яке необхідне для проживання в квартирі. В зазначену квартиру [PERSON] придбав за власні кошти та привіз меблі, техніку, посуд, особисті речі, цінності та майно. Також за вказаною адресою зберігаються усі оригінали Договорів про купівлю нерухомого майна, які залишилися та знаходяться у володінні відповідача. В серпні 2019 року відповідачка змінила замки від вхідних дверей до квартири за місцем його реєстрації та місця проживання ( [ADDRESS] ), почала чинити перешкоди потрапити і проживати в квартирі. З вересня 2019 року його постійне фактичне місце проживання - буд. [ADDRESS] , де він проживає разом із є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Усі придбані за спільні кошти об`єкти нерухомого майна (вказана квартира), автомобілі, меблі, речі побуту, техніка, інше) були оформлені на ім`я відповідача, так як він кохав і довіряв своїй дружині, ніколи не планував з відповідачем розривати укладений шлюб. У серпні 2019 року відповідачка, скориставшись його тимчасовою відсутністю в місті Києві замінила замки до вхідних дверей в квартиру [ADDRESS] . В результаті умисних, заздалегідь спланованих відповідачкою дій, на даний час він не має можливості потрапити, вселитися, проживати і користуватися своїм житлом (квартирою). Також він обмежений в праві користуватися належним майном - особисті речі, одяг, меблі, інші цінності, які залишилися і знаходяться в квартирі, якою на даний час користується виключно відповідачка. Він неодноразово звертався до Деснянського Управління Поліції ГУНП у м. Києві із письмовими та усними заявами щодо неправомірних дій колишньої дружини [PERSON] , а саме обмеження його у доступі до нашої спільної квартири [ADDRESS] та допомоги у вирішенні конфлікту, відновлення порушених моїх прав. Придбана за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі нерухомість - квартира [ADDRESS] , зареєстрована на ім`я відповідачки, однак відповідачка не надає документи, які підтверджують купівлю квартири, чинить перешкоди та не надає можливості вселитися і проживати за місцем реєстрації ( [ADDRESS] Посилаючись на викладене позивач просив: визнати за [PERSON] право на користування (проживання, володіння) квартирою [ADDRESS] , загальною площею 55,6 м.кв.; зобов`язати відповідача [PERSON] , не чинити перешкоди користуватися (проживати, володіти) квартирою [ADDRESS] , загальною площею 55,6 м.кв.; стягнути з відповідача понесені судові витрати по справі щодо сплати судового збору за подання позовної заяви та розгляд зави про забезпечення позову в розмірі 1260,00 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 10 141,00 гривень. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач не скористався правом подання відзиву. До підготовчого розгляду справи сторони не з`явились, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином. В поданих суду заявах представник позивача просив здійснювати розгляд справи за відсутності сторони позивача. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. 22 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в прийнятті якого було відмовлено та залучено як письмові пояснення. Відповідно до даних пояснень відповідач не спростовує фактів перешкоджання нею позивачу в користуванні квартирою, однак зазначає, що дана квартира є її особистою власністю, а отже вона має право на власний розсуд розпоряджатися даним майном. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.07.2021 року провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права та усунення перешкод у користуванні квартирою було зупинено до набрання законної сили рішення в цивільній справі № 754/4967/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна (суддя Бабко В.В.). Провадження у справі відновлено 28.10.2022 року До судового розгляду справи сторони не з`явились, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином. В поданих суду заявах представник позивача просив здійснювати розгляд справи за відсутності сторони позивача. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, за наявних у справі матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя, поділ майна та в порядку поділу майна подружжя, що є спільною сумісною власністю визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину № 94, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року було залишено без змін. Отже, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року набрало законної сили 20 вересня 2022 року. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Відповідно до вимог ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Отже, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року здійснено судовий захист прав позивача [PERSON] в частині визнання прав власника (володіння, користування та розпоряджання) на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до вимог ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вивчивши надані сторонами матеріали справи суд позбавлений можливості дійти висновку про те, що сторони у справі дійшли згоди про користування спільною частковою власністю - квартирою [ADDRESS] . Отже, суд вважає за необхідне здійснити судовий захист прав позивача в частині усунення перешкод в користування Ѕ частиною квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для часткового задоволення вимог позову. Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховує частку задоволених позовних вимог, а також відмову в задоволенні клопотання про забезпечення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 840,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial