Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Керівник Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської міської ради звернувся до суду з даним позовом в якому, уточнивши позовні вимоги, просив усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, шляхом: -визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 18.06.2008 року №388 «Про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)»; -визнання недійсним державного акту серії ЯЖ №680179 на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 3221888800:38:140:0161; -повернення на користь Вишгородської міської територіальної громади в особі Вишгородської міської ради з незаконного володіння [PERSON] вказаної земельної ділянки. Свої вимоги мотивував тим, що оспорюваним розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації всупереч вимог земельного і водного законодавства України, відповідачці [PERSON] передано у власність земельну ділянку загальною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель водного фонду, які не можуть перебувати у приватній власності в силу приписів ст.ст. 59-61, 83 Земельного кодексу України, і які знаходяться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Десна, яку остання в подальшому відчужила на користь [PERSON] . Крім того зазначив, що Вишгородська районна державна адміністрація незаконно розпорядилася землями водного фонду попри те, що не є розпорядником даних земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України та всупереч вимогам ст. 84 Земельного кодексу України. Таким чином, розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 18.06.2008 №388 «Про передачу земельної ділянки у власність громадянину України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)», прийнято всупереч вимог ст. ст. 59,60, 84, 118, 149 Земельного кодексу України, ст.ст. 88, 89 Водного кодексу України. Оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності держави протиправно, не у спосіб передбачений законом, поза волею Київської обласної державної адміністрації, як органу, який є розпорядником даної категорії земель, існують всі правові підстави для визнання незаконним та скасування розпорядження та визнання недійсними державного акту про право власності на земельну ділянку. Враховуючи те, що зазначене розпорядження суперечить вимогам закону, вірним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є пред`явлення негаторного позову про усунення перешкод у здійсненні Вишгородською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду, яка розташована в адміністративних межах с. Хотянівка, шляхом її повернення на користь об`єднаної територіальної громади з незаконного володіння. Представник відповідача [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що долучені позивачем до позовної заяви матеріали не відповідають вимогам ст.ст. 1, 5 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», оскільки з них не вбачається, що наданий картографічний матеріал та кадастровий план складаний суб`єктом картографічної діяльності який володіє необхідним технічним та технологічним забезпеченням та у складі якого за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт. Наданий кадастровий план також не відповідає вимогам, встановленим ст. 34 Закону України «Про державний земельний кадастр», зокрема в даному документі відсутні зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності), таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою. Оспорюване розпорядження про передачу земельної ділянки видане у 2008 році, а наданий позивачем кадастровий план земельної ділянки складений у 2018 році. При цьому річка Десна не має берегоукріплень, каналів, водосховищ і через швидку течію може змінювати русло і агресивно впливає на береги які повсякчас руйнуються. Також зазначив,\~що спірна\~земельна ділянка\~з кадастровим\~номером 3221888800:38:140:0161\~межує з\~земельною ділянкою\~державної власності\~з кадастровим\~номером 3221888800:38:140:0922,\~цільове призначення\~якої «для\~ведення лісового\~господарства і\~пов`язаних з\~ним послуг».\~Тобто земельна\~ділянка,\~що розташована\~між узрізом\~води та\~спірною земельною\~ділянкою,\~належить до\~лісових земель,\~яка не\~належить до\~земель водного фонду, і на якій водоохоронна зона не встановлюється. Крім того просив застосувати в цій справі строк позовної давності, оскільки з моменту вибуття з державної власності спірної земельної ділянки минув встановлений законом трирічний строк позовної давності. Прокурор та представник Вишгородської міської ради в суді просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідачі, будучи повідомленим про розгляд справи, до суду не прибули, про причини своєї неявки суд не повідомили. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 18.06.2008 року №388 «Про передачу земельної ділянки у власність громадянину України [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) та передано у приватну власність останній земельну ділянку загальною площею 2,0000 га. На підставі вищевказаного розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації 17 липня 2008 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 3221888800:38:140:0161 серії ЯЖ № 662794. Як вбачається з позовної заяви, в подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2008 року №598 відчужила належну їй земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 3221888800:38:140:0161 на користь [PERSON] 16 жовтня 2008 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.08.2008 року №598 видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 680179. Згідно листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського №17-08/306 від 08 лютого 2019 року водний об`єкт, який розташований поряд з земельною ділянкою з кадастровим номером 3221888800:38:140:0161 це природний водний об`єкт - річка Десна. Річка Десна має загальну площу водозбору 88900 км2, довжину 1130 км. Згідно статті 79 Водного кодексу України річки Дніпро та Десна з його водосховищами, рукавами, затоками належать до великих річок, навколо яких згідно статті 88 Водного кодексу України встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м. Відповідно до ст. 14 Конституції України\~право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно зі статтями 19, 21 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. За положеннями частини першої статті 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина друга статті 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Як випливає зі змісту статті 59 ЗК України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у частині 1 статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до п. ґ ч. 3 ст. 83 ЗК України та п. д ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації (частина 3 статті 60 ЗК України). Крім того, за положеннями ч. 6-8 ст. 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року №434, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Законом України «Про землеустрій». Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об`єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам статей 59, 83, 84 ЗК України (правовий висновок Верховного Суду України в постанові від 22 квітня 2015 року в справі №6-52цс15). Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 15 травня 2018 року в справі №372/2180/15-ц). Разом з тим, згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звернувшись до суду з даним позовом, прокурор в обґрунтування заявлених вимог серед іншого посилається на кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером 3221888800:38:140:0161, складений ТОВ «Регіональний центр розвитку» з додатком до нього. У той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр», тут і далі в редакції чинній на час звернення прокурора до суду із вказаним позовом, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» на кадастровому плані земельної ділянки відображаються: -площа земельної ділянки; -зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності); -координати поворотних точок земельної ділянки; -лінійні проміри між поворотними точками меж земельної ділянки; -кадастровий номер земельної ділянки; -кадастрові номери суміжних земельних ділянок (за наявності); -межі земельних угідь; -межі частин земельних ділянок, на які поширюється дія обмежень у використанні земельних ділянок, права суборенди, сервітуту; -контури об`єктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці. Таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою на земельну ділянку є невід`ємною частиною кадастрового плану земельної ділянки. Кадастровий план земельної ділянки складається при формуванні земельної ділянки у паперовій та електронній (цифровій) формі. Порядок складання та затвердження вимог до оформлення кадастрових планів земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України. У разі зміни відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, власнику (користувачу) земельної ділянки за його заявою Державний кадастровий реєстратор видає Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, складовою частиною якого є кадастровий план, що містить внесені відомості. Як передбачено ст. 2 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», тут і далі в редакції чинній на момент звернення прокурора до суду із вказаним позовом, відносини в сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Завданням законодавства про топографо-геодезичну і картографічну діяльність є регулювання відносин у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності для забезпечення потреб держави і громадян результатами топографо-геодезичної і картографічної діяльності (ст. 3 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність»). Як передбачено ст. 5 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» суб`єктами топографо-геодезичної і картографічної діяльності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у галузі топографо-геодезичної і картографічної діяльності, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин; Міністерство оборони України та його спеціальні підрозділи; інші центральні та місцеві органи виконавчої влади; юридичні та фізичні особи, які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням та у складі яких за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт. Вимогами ст. 5-1 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» передбачено, що професійною топографо-геодезичною і картографічною діяльністю можуть займатися особи, які мають вищу освіту за спеціальностями та кваліфікаціями у галузі геодезії. Сертифіковані інженери-геодезисти несуть відповідальність за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт. Сертифікованим інженером-геодезистом може бути особа, яка має стаж роботи за спеціальністю не менше одного року, склала кваліфікаційний іспит, одержала кваліфікаційний сертифікат та внесена до Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів відповідно до вимог цього Закону. Згідно ст. 10 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» під час здійснення топографо-геодезичних, картографічних робіт повинні забезпечуватися: -додержання вимог стандартів та нормативно-технічної документації; -впровадження прогресивних технологій і методів організації топографо-геодезичного і картографічного виробництва; -розроблення, впровадження та організація програмного, технологічного і технічного забезпечення ефективного використання цифрових карт і геоінформаційних систем; -виконання робіт методами і способами, безпечними для життя і здоров`я людей, стану довкілля та об`єктів, що мають історико-культурну цінність; -графічне зображення на картах державних кордонів України та меж адміністративно-територіального устрою, а також кордонів іноземних держав та інших політико-адміністративних і географічних елементів; -зберігання та облік топографо-геодезичних, картографічних, аерозйомочних і космічних матеріалів; -систематичний аналіз державної астрономо-геодезичної основи на території України та відповідності картографічних матеріалів сучасному стану місцевості; -виконання топографічних, картографічних, кадастрових зйомок та оновлення карт і планів, зйомок континентального шельфу та водних об`єктів в єдиній системі координат і висот. Відповідно до п.п. 64-65 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. №1051, в редакції чинній на момент звернення прокурора до суду із вказаним позовом, кадастровий план земельної ділянки це картографічний документ, який створюється за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру за формою згідно з додатком 11 під час формування земельної ділянки або надання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Кадастровий план земельної ділянки складається в електронній (цифровій) та паперовій формі у масштабі, який забезпечує обов`язкове чітке відображення відомостей, визначених статтею 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Разом з тим, поданий позивачем в обґрунтування заявлених вимог кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером 3221888800:38:140:0161 складений ТОВ «Регіональний центр розвитку» вказаним вище вимогам законодавства України не відповідає. Зокрема, вказаний кадастровий план не містить відомостей про зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності); кадастрові номери суміжних земельних ділянок (за наявності); межі земельних угідь та таблиці із зазначенням координат усіх поворотних точок меж земельної ділянки, переліку земельних угідь, їх площ, відомостей про цільове призначення земельної ділянки та розробника документації із землеустрою на земельну ділянку, яка є невід`ємною частиною кадастрового плану земельної ділянки. Крім того, із вказаного кадастрового плану взагалі не можна встановити, який саме об`єкт, в межах якого зображена спірна земельна ділянка, на ньому відображений. Відсутні у згаданому кадастровому плані й відомості про те, що у складі юридичної особи його розробника ТОВ «Регіональний центр розвитку» за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт, копія кваліфікаційного сертифікату [PERSON] , який складав вказаний кадастровий план, що підтверджує відповідність особи кваліфікаційним характеристикам професії та її спроможність самостійно проводити топографо-геодезичні і картографічні роботи, суду не надано. Підписи осіб, що склали та перевірили кадастровий план земельної ділянки з кадастровим номером 3221888800:38:140:0161 та будь-які дати в ньому відсутні. При цьому належні планово-картографічні матеріали, складені і затверджені з дотриманням вимог згаданого вище законодавства України, які б містили обов`язкове чітке відображення відомостей, визначених статтею 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр», суду не подано. Самі лише посилання в листі Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського №17-08/306 від 08 лютого 2019 року на водний об`єкт поряд із спірною земельною ділянкою, обставин позову достатньо підтверджувати не може, й не є достатнім доказом порушення вимог Земельного та Водного законодавства України, та підставою для втручання в право власності особи бути не може. Відтак, суду позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, на підтвердження того, що спірна земельна ділянка отримана [PERSON] на підставі оскаржуваного розпорядження накладаються на землі водного фонду, що розташовані в межах 100 метрової прибережної захисної смуги річки Десна, не надавало, а тому підстав для задоволення позову судом не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже доводи позову на належних засобах доказування не ґрунтуються. У той же час, суд звертає увагу й на те, що згідно із положеннями ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, передбачено інші правила, ніж ті, що визначено у відповідному акті законодавства України, то згідно із частиною другою статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 3 Закону України «Про міжнародне приватне право» застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року питання тлумачення й застосування цієї Конвенції та протоколів до неї підпадають під юрисдикцію Європейського суду з прав людини. Обов`язковість цієї юрисдикції визнана Україною під час ратифікації Конвенції, що закріплено в Законі України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Законі України «Про ратифікацію Протоколу №6 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який стосується скасування смертної кари», Законі України «Про ратифікацію Протоколів №12 та №14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Також згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява №2997904 (ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути манно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього мийна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Крім того, Європейський суд з прав людини в справі у рішенні від 16 лютого 2017 року «Кривенький проти України» наголосив, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином порушених прав позивача, які б підлягали захистові, в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed