Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що, починаючи з липня 2001 року, в різні періоди часу до 27 листопада 2014 року, він працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України, однак, відповідачем в порушення вимог чинного законодавства, при його звільненні не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку. Позивач зауважує, що його прийнято та звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, що свідчить про те, що він перебував у трудових відносинах саме із відповідачем, а не з народним депутатом України. Крім того, [PERSON] зазначає, що відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні. У зв`язку із чим, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 116 та 117 КЗпП України, просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за періоди роботи з 26 травня 2006 року до 23 листопада 2007 року; з 26 листопада 2007 року до 07 січня 2009 року; з 02 листопада 2009 року до 20 вересня 2011 року; з 02 січня 2013 року до 28 лютого 2013 року, а також середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки при звільненні з 23 листопада 2007 року по день фактичного розрахунку. Ухвалою судді від 18 серпня 2022 року, після усунення недоліків, відкрито провадження в указаній справі. Розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження. 22 грудня 2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник Апарату Верховної Ради України просить у позові [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем для помічників народних депутатів, отже не може здійснювати їм виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, тощо; умови проходження патронатної служби помічниками-консультантами народних депутатів України є специфічними, оскільки безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України; Апарат Верховної Ради України лише здійснює документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між ними; здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів можливе виключно в межах наявних коштів, виділених бюджетними призначеннями, яких станом на час звільнення позивача було недостатньо. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, який просив задовольнити з наведених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, позивача прийнято на роботу: - № 2373 від 19 червня 2006 року, зараховано з 26 травня 2006 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України; - № 9412 від 19 грудня 2007 року, зараховано з 26 листопада 2007 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України; - № 5732 від 16 листопада 2009 року, зараховано з 02 листопада 2009 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України; - № 552 від 08 січня 2013 року, зараховано з 02 січня 2013 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України. При цьому, як вбачається розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 7212 від 26 листопада 2014 року, в тому числі й позивача звільнено із займаної посади помічника-консультанта народного депутата України, в якому вказано, крім іншого, також про проведення виплати компенсації невикористаної основної відпустки за 27 календарних днів. Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою Апарату Верховної Ради України № 20-17 від 05 липня 2022 року, позивач, крім іншого періоду часу, працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки: - з 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 45 календарних днів щорічної основної відпустки; - з 26 листопада 2007 року по 07 січня 2009 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 33 календарних дні щорічної основної відпустки; - з 02 листопада 2009 року по 20 вересня 2011 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 56 календарних днів щорічної основної відпустки; - з 02 січня 2013 року по 28 лютого 2013 року без поширення дії Закону України «Про державну службу» - 5 календарних днів щорічної основної відпустки. Одночасно, в указаній довідці, виданій [PERSON] на підставі його заяви до відповідача про надання інформації щодо виплати компенсації за невикористані відпустки позивачу, а також довідки про кількість календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, керівник Управління Апарату Верховної Рад повідомив, що відповідно до ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» всі виплати помічникам-консультантам виплачуються народним депутатом України самостійно у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів. Позивач вважає, що Апаратом Верховної Ради його протиправно позбавлено гарантованої виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені Законом України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року №2790-XII (далі - Закон № 2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення №379/95-ВР). Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. Відповідно до ч. 3 вказаної статті Закону № 2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України. Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. Згідно зі ст. ст. 3.1, 3.2 Положення № 379/95-ВР персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень. Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Відповідно до п. 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 року № 769 (далі - Положення № 769), Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України. Приписи пп. 23 п. 7 розділу ІІІ Положення № 769 визначають, що у сфері організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України. Виходячи з встановлених вище обставин справи та з огляду на вказані норми, саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, і саме Апарат Верховної Ради України повинен здійснювати виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (а не виплату) їх місячного фонду заробітної плати. Крім того, ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає на народного депутата України такого обов`язку саме з виплати заробітної плати та інших виплат помічникам-консультантам. Таким чином, посилання представника відповідача на те, що всі виплати здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів, є помилковими. Отже, з огляду на вищевикладене, а також те, що [PERSON] прийнятий та звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України саме розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, то суд дійшов висновку про те, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України, а не з народним депутатом України. Аналогічна правова позиція в подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16-ц. За правилами ч. 1, 3 ст. 4.4 Положення №379/95-ВР помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше. За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені ст. 4 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ч. 1, 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Наведені положення частини 1 та 4 ст. 24 Закону №504/96-ВР кореспондуються із положеннями ч. ч. 1 та 4 ст. 83 КЗпП України. Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Отже, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади. Як уже було вказано вище, розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України № 7212 від 26 листопада 2014 року «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України сьомого скликання Верховної Ради України» помічників-консультантів народних депутатів України, повноваження яких достроково припинено, зокрема, [PERSON] , звільнено із займаних посад 27 листопада 2014 року, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) та вирішено провести виплату компенсації за невикористані основні та додаткові відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці народних депутатів України. За таких обставин, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації Апаратом Верховної Ради України, на фінансовому забезпеченні якого перебував позивач. В той же час, як стверджує представник відповідача, на момент звільнення економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України [PERSON] було недостатньо для здійснення виплати позивачу компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в повному обсязі. Таким чином, всупереч вищенаведеним законодавчим приписам, при звільненні позивачу не було здійснено виплату компенсації за невикористану відпустку, що свідчить про порушення її гарантованих Конституцією майнових прав на оплату праці, та наявність підстав для виплати відповідних коштів відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого і перебувала позивач. При цьому, суд зазначає, що обмежене фінансування державних органів жодним чином не впливає на наявність чи відсутність в особи права на отримання гарантованої законом виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, у тому числі з посади помічника-консультанта народного депутата України. Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні нормами Закону № 504/96-ВР та КЗпП України та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці. З огляду на наведене, суд вважає, що посилання представника відповідача на відсутність бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів України, як на підставу для невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, є безпідставним. Нормами Закону України «Про статус народного депутата України» визначено право народного депутата України визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте, не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом. Отже, чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України. Відтак, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо визнання протиправною бездіяльності Апарату Верховної Ради України в частині щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки є обґрунтованими. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Системний аналіз вищевказаних норм свідчить про те, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Оскільки, саме з вини Апарату Верховної Ради України не було здійснено виплату грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні [PERSON] , суд вважає, що наявні підстави також для задоволення позовних вимог в частині виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, починаючи з 23 листопада 2007 року та по день фактичного розрахунку. Відповідно до підпунктів 1 та 2 пункту 10 Положення № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України. Відтак, наявні підстави вважати, що видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України, повинен нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Із врахуванням наведеного суд зазначає, що з відповідача на користь [PERSON] належить стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved