Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) в особі свого представника - адвоката Семашка Дмитра Миколайовича звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані - співвідповідачі), третя особа: Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з місця реєстрації.. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 02.06.2020 придбав квартиру [ADDRESS] (надалі за текстом - спірна квартира), що підтверджується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного [PERSON] , приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва 25.05.2020. Позивачу стало відомо, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають без будь-яких правових підстав співвідповідачі, які добровільно не її звільняють та не знімаються з місця реєстрації. Співвідповідачі чинять перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні спірною квартирою, через що він позбавлений доступу до своєї власності і. Позивачем були направлені співвідповідачам вимоги про добровільне виселення та зняття з місця реєстрації. Вказані вимоги співвідповідачами були проігноровані, у зв`язку із чим, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.08.2020 позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 04.09.2020 від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів, а 10.09.2020 - заява про усунення недоліків разом із виправленою позовною заявою з додатками. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.09.2020 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. 17.03.2021 відповідач 2 подав клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку на надання відзиву. 09.06.2021 до суду від представника відповідача 2 надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких зазначено, що ст. 109 Житлового кодексу України (надалі за текстом - ЖК України) закріплене правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Спірна квартира була передана попереднім власником в іпотеку з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, а при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Також, представник відповідача 2 зазначила, що останній немає іншого, ніж спірна квартира, житла, і виселення його з єдиного житла не допускається. Враховуючи наведене, відповідач 2 з позовними вимогами не погоджувався, вважав їх безпідставними, просив відмовити у задоволенні позову. Представник позивача подала заперечення на письмові пояснення відповідача 2, в яких зазначив, що положення ст. 109 ЖК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки співвідповідачі не є позичальниками за кредитним договором, іпотекодавцями, власниками спірної квартири та не надавали її як забезпечення своїх зобов`язань як позичальника або майнового поручителя за кредитом, наданим в іноземній валюті та забезпеченим іпотекою. В судовому засіданні 28.07.2021 представником відповідача 2 подано додаткові пояснення, в яких наголошено на неможливості виселення без надання іншого приміщення, посилаючись на судову практику в справах про виселення з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту (або не повністю за рахунок кредиту) і забезпеченого іпотекою цього житла. Також представник відповідача 2 подала клопотання про зупинення провадження у справі №758/8946/20 до набрання рішенням у справі №761/17673/20 за позовом [PERSON] до позивача, приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова М.А., державного підприємства «СЕТАМ», третя особа - акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання недійсними електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна законної сили. Представник позивача у судовому засіданні щодо зупинення провадження у справі заперечував. Ухвалою суду від 28.07.2021 клопотання відповідача 2 задоволено, зупинено провадження у справі №758/8946/20 до набрання рішенням у справі №761/17673/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова М.А., державного підприємства «СЕТАМ», третя особа - акціонерне товариство «Укрсиббанк», про визнання недійсними електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна законної сили. Постановою Київського апеляційного суду від 01.11.2021 задоволено апеляційну скаргу позивача, скасовано Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 28.07.2021, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Подільського районного суду від 15.11.2021 поновлено провадження у справі, призначено судове засідання. В судовому засіданні 22.12.2022 представник відповідача 2 заявила клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання та про залучення третьої особи - [PERSON] . Представник позивача проти задоволення клопотання заперечувала. Протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання про повернення справи до стадії підготовчого судового засідання, клопотання про залучення третьої особи залишено без розгляду. Представник позивача просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача 2 просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від третьої особи до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи, оскільки спірне питання не впливає на її права та інтереси. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.06.2020 позивач придбав спірну квартиру, що підтверджується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. відповідно до ст. 61 Закону України « Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного [PERSON] , приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва 25.05.2020 року (а.с. 12, 17). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником спірної квартири є позивач (а.с. 18). Для добровільного виселення та зняття з місця реєстрації співвідповідачів позивачем 03.08.2020 були направлені вимоги про добровільне виселення та зняття з місця проживання (а.с. 13-16). 19.02.2004 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №23-1НО/02-2004И, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в розмірі 26 120 доларів США, що в еквіваленті складає 139 227 (сто тридцять дев`ять тисяч двісті двадцять сім) гривень 44 копійки, цільове призначення кредиту: придбання нерухомості, двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 102-106). 19 лютого 2004 року, між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №23-1НО/02-2004И відповідно до якого [PERSON] , з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, передає в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 107-111). Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ст. 317 Цивільного Кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Позивач просить усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою, посилаючись на те, що володіє нею на правовій підставі. При цьому, співвідповідачі не є колишніми власниками квартири, не ведуть спільного господарства з власником спірного житла, а також не є членами його сім`ї. Між співвідповідачами та власником житла не укладався договір оренди чи інший цивільно-правовий договір на право користування спірною квартирою, а тому, відсутні будь-які правові підстави для їхнього проживання в квартирі, вимогу позивача про виселення не виконали. Сторона відповідача у своїх заявах по суті справи та під час судового розгляду посилалася на те, що ст. 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого житлового приміщення, тому при виселенні з іпотечного майна, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Суд зазначає, що відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. При цьому, спірна квартира була придбана саме за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст. 109 ЖК України є безпідставним, оскільки співвідповідачі не є колишніми власниками спірної квартири та не надавали її як забезпечення своїх зобов`язань, як позичальника або майнового поручителя за кредитом. Також співвідповідачами за час розгляду справи не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вони проживають у спірній квартирі на відповідних правових підставах. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є одноособовим власником спірної квартири, у якій проживають співвідповідачі, які не є членами його родини, спільним побутом із ним не пов`язані, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно належним способом захисту буде усунути перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення співвідповідачів зі спірної квартири. Вирішуючи питання щодо задоволення позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд виходить з наступного. Абзацом 13 частини 3 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказані положення знаходить свій розвиток в Правилах реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про виселення є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. За змістом ст.1, ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), ст.15-18 ЦК України суди не вправі перебирати на себе повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування, тощо у питаннях, що належать до їхньої компетенції. Повноваженнями з реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації наділені органи реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Крім того, суд додатково зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази наявності спору між позивачем і реєстраційним органом з приводу зняття відповідача з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси. Враховуючи викладене, зазначена позовна вимога є передчасною та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 3статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. Повноваження представника позивача на надання правової допомоги позивачу у даній справі, перелік послуг та їх вартість підтверджуються наступними документами: договір про надання правової допомоги 29.07.2020, детальний опис робіт, затраченого часу та їх вартості, наведений в попередньому розрахунку суми судових витрат від 07.08.2020, детальний опис робіт, затраченого часу та їх вартості, наведений в попередньому розрахунку суми судових витрат від 05.08.2021, акт виконаних робіт від 07.08.2020, акт виконаних робіт від 05.08.2021 (а.с. 20-22, 176-178). Факт оплати послуг підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера № 908 від 29.07.2020 та №341 від 02.08.2021 (а.с. 19, 175). Таким чином, позивачем документально підтверджено факт надання та оплати послуг з професійної правничої допомоги в загальному розмірі 6 800 грн. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримуючись принципів співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 800,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial