Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 19.06.2007 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено шлюб. В шлюбі у них народилася дитина: син [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років сімейні стосунки погіршилися, сторони припинили шлюбні стосунки, з червня 2022 року проживають окремо, син [PERSON] проживає з батьком. Відповідач [PERSON] не бажає та не має матеріальної можливості утримувати дитину, ніде не працює, не має заробітків та власного житла, найближчим часом планує залишити територію країни та виїхати до Польщі. Тому, позивач [PERSON] , посилаючись на те, що сімейне життя в них не склалося, просив розірвати їх шлюб та визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом з ним. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити. Відповідач по справі [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю, не заперечувала проти його задоволення. Пояснила, що не бажає утримувати дитину, ніде не працює, не має заробітків та власного житла, планує залишити територію країни назавжди та виїхати до Польщі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей Копайгородської селищної ради Жмеринського району Вінницької області, в судове засідання не з`явилася, надала суду висновок комісії про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, просила слухати справу без її участі. Суд, заслухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Шлюб сторін зареєстрований 19.06.2007 року Відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 1171, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від даного шлюбу сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Згідно даного свідоцтва про народження його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що в шлюбі в сторін народилася дитина: син [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років сімейні стосунки погіршилися, сторони припинили шлюбні стосунки, з червня 2022 року проживають окремо, син [PERSON] проживає з батьком. Відповідач [PERSON] не має матеріальної можливості утримувати дитину, ніде не працює, не має власного житла, найближчим часом планує залишити територію країни та виїхати до Польщі. Згідно Витягу про державну реєстрацію прав №35300262 від 28.08.2012 року, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу [PERSON] . Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи від 22.05.2003 року позивач [PERSON] є суб`єктом підприємницької діяльності. Згідно висновку органу опіки та піклування Копайгородської селищної ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] від 12.12.2022 № 02-11/710, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дітей, орган опіки та піклування Копайгородської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Під час\~вирішення спору\~між батьками\~про визначення\~місця проживання\~малолітньої дитини,\~необхідно всебічно\~й повно\~дослідити обставини\~справи та,\~взявши до\~уваги фактичний,\~емоційний,\~психологічний,\~матеріальний,\~віковий та\~медичний фактори,\~пропорційно й\~обґрунтовано оцінити\~відповідні інтереси\~та права\~кожної особи\~-\~як батьків,\~так і\~дитини,\~з урахуванням\~думки останньої,\~ухваливши рішення\~з дотриманням\~інтересів усіх\~учасників,\~найперше дитини.\~ За таких обставин, суд вважає, що найкращим інтересам дитини буде відповідати визначення місця його проживання із батьком, який здатний забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При цьому у даному випадку визначення місця проживання дитини з батьком не означає їх розлучення із матір`ю. [PERSON] заперечень щодо цього не висловлює. [PERSON] не позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини, спілкуватися з ним. За наявності підстав матір має право порушувати питання про зміну місця проживання дитини. [PERSON] психічно здоровий, не має наркологічних захворювань, позитивно характеризується, має стабільний самостійний дохід, за рахунок якого має можливість забезпечити достойний рівень як свого життя так і дитини, має житло, де у дитини є власна кімната, що дає можливість в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, проте як [PERSON] не має доходу, матеріально не може забезпечувати дитину, про що повідомила комісію з захисту прав дитини, не має власного житла, постійного місця проживання, а тому не може забезпечити нормальні умови для розвитку дитини та її навчання. На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи здоров`я дитини, місце навчання, добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, приходить до висновку про визначення місця проживання дитини разом з її батьком [PERSON] .

Outcome: approved