Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, у якому просить встановити факт її постійного проживання з [PERSON] , [INFO] , який зник без вісти 17.05.2022, однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2005 року по 17 травня 2022 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідачі у встановлений судом строк відзиви на позов не подали. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та пояснила, що встановлення даного факту необхідно позивачу для ініціювання питання про оголошення особи померлою, адже відповідачі цим не займаються, а також позивач має намір вирішити питання щодо встановлення батьківства [PERSON] , який за твердженням позива, є батьком її неповнолітніх дітей і в подальшому оформлення спадкових прав в інтересах дітей. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи по суті сповіщалася шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що їх син [PERSON] фактично став проживати спільно з позивачем в її квартирі з весни 2007 року, а не з 2005 року, як про це вказує позивач. Також, відповідачі заначили, що їх син дуже любив дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , гарно до них ставився, але їхнім батьком він не був записаний, а тому у відповідачів є певні смумніви щодо батьківства їх сина, особливо, щодо меншої дитини [PERSON] , який є дитиною - інвалідом. Також відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їх син дійсно спільно проживав з позивачем з 2007 року, але коли виникали сварки, він на певний час приходив до батьків, а потім знову йшов жити до позивача. Крім того, відповідачі зазначили, що оскільки шлюб між позивавчем та її сином не був зареєстрований в установленому законом порядку, а тому вони не можуть визнати позивача своєю невісткою. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи та дослідивши матеріали цивільної справи № 750/3604/22, суд встановив наступне. Як зазначено в позовній заяві, [PERSON] проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою позивача, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні витрати. Також у них є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягів з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00008853820 від 18.03.2011 року та № 00019925334 від 11.04.2018 відомості про батька в актових записах дітей записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто за вказівкою матері (а.с. 17-18, 20-21). Як пояснила у судовому засіданні представник позивача, [PERSON] не реєструвала шлюб з [PERSON] через те, що вона, як мати одиначка мада певні виплати від держави, отримувала соціальну допомогу. Проте, позивач з [PERSON] проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, виховували двох їхніх дітей, які завжди називали його батьком. У [PERSON] ніколи не було сумнівів у тому, що це його діти. Як почалися бойові дії, [PERSON] наполіг на виїзді дружини з дітьми за кордон та супроводжував їх до кордону, а сам вирішив йти до лав ЗСУ аби допомогти сім`ї матеріально та забезпечити належне лікування сина - інваліда. Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зокрема, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами позивача за місцем проживання, суду пояснили, що [PERSON] проживав з позивачем по [ADDRESS] , вони виховували двох синів. Діти [PERSON] називали батьком, а він їх своїми синами, постійно з ними гуляв, купував все необхідне для них. Коли позивач з дітьми виїхали за кордон, то [PERSON] залишився проживати в її квартирі і сусід [PERSON] бачив його в останній раз, коли він їхав в учбовий центр. [PERSON] просив сусіда доглядати за квітами в цій квартирі. Свідок [PERSON] , яка доводиться двоюрідною сестрою позивачу та є Хрещеною матір`ю малолітнього [PERSON] , суду пояснила, що позивач з [PERSON] почали проживати спільно з 2005 чи 2006 року, у них народилися діти. Відносини між ними були як у подружжя, разом придбавали техніку, купували подарунки, спільно піклувалися про дітей. Відповідачів свідок бачила один раз у 2007 році на похороні матері позивачки. Інший свідок - [PERSON] , яка є дружиною двоюрідного брата позивача теж підтвердила суду, що позивач з [PERSON] почали жити разом однією сім`єю з 2005 року, у них народилося два сини: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яких вони виховували спільно. Діти завжди називали [PERSON] батьком і він ніколи не мав сумнівів щодо свого батьківства. Свідку відомо, що саме [PERSON] супроводжував дружину з дітьми до кордону, аби вони перебували у безпеці, враховуючи вразливий стан здоров`я меншого сина, який потребує постійного стороннього догляду. Матеріалами справи підтверджено, що ні позивач, ні [PERSON] у зазначений у позовній заяві період в зареєстрованому шлюбі ні між собою, ні з іншими особами, не перебували. Згідно копій свідоцтв про народження, [PERSON] народився [INFO] , а [PERSON] - [INFO] . Матір`ю цих дітей є позивач. Відповідно до витягів з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00008853820 від 18.03.2011 року та № 00019925334 від 11.04.2018 відомості про батька в актових записах дітей записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто за вказівкою матері (а.с. 17-18, 20-21). [PERSON] [INFO] має статус дитини - інваліда (а.с.5, 23-25). Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] № 4 від 20.04.2022, [PERSON] з 20 квітня 2022 року зараховано до складу вказаної військової частини (справа № 750/3604/22 а.с. 21). Згідно сповіщення Військової частини [NUMBER] № 26 від 03 червня 2022 року [PERSON] зник безвісти 17.05.2022 в НП Десна під час ракетного удару з боку країни агресора РФ (справа №750/3604/22 а.с. 20). До матеріалів справи позивачем надано світлини, на яких зображено позивача з [PERSON] та дітьми, зі змісту яких можна дійти висновку про існувавння близьких, сімейних стосунків між ними (а.с.32-58) Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. (частини перша та друга статті 21 СК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), та Верховним Судом у постановах від 09 січня 2020 року у справі № 186/421/17 (провадження № 48280св18); від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20) та від 01 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17 (провадження № 61-7715св21). Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК Українипередбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки позивачка довела, що у неї з [PERSON] , який на час розгляду справи рахується безвісти зниклим з 17.05.2022, склалися усталені відносини, притаманні подружжю, а саме спільне проживання, введення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільний відпочинок, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання майна. Проте, враховуючи, що у матеріалах справим відсутні докази на підтвекрдження того, що позивач почали проживати однією сім`єю з 01 січня 2005 року, як про це заявлено позивачем, але відповідачі у судовому засіданні визнали, що на весні 2007 року їх син дійсно проживав з позивачем, а тому суд вбачає за можливе задовольнити позов частково та встановити факт проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з 01 січня 2007 року по день його зникнення безвісти - 17 травня 2022 року, що підтверджується сповіщенням Військової частини [NUMBER] № 26 від 03 червня 2022 року.

Outcome: partial