Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

[PERSON] (далі позивачка), діючи через свого представника [PERSON] , звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за її позовом до Комунального закладу «Новгород-Сіверський фаховий медичний коледж» (далі відповідач) Чернігівської обласної ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2022 року по 08 листопада 2022 року. Заява мотивована тим, що рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2022 року було частково задоволено її позов до відповідача про поновлення її на роботі, проте вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу після звільнення і до дня ухвалення вказаного рішення залишилася не розглянутою. Відповідно проситься ухвалити додаткове рішення за вказаною вимогою та стягнути на свою користь середній заробіток, який згідно доданого до заяви розрахунку становить 17\~776 грн. 22 коп. Ухвалою суду від 01 грудня 2022 року заяву прийнято до провадження та призначено судовий розгляд. У судовому засіданні позивачка та її представник заяву підтримали і просили її задовольнити, стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 17\~776 грн. 22 коп. згідно доданого до заяви розрахунку. Також представник позивачки вказав, що середній заробіток підлягає стягненню незалежно від того чи перебувала позивачка перед незаконним звільненням у відпустці без збереження заробітної плати. Представники відповідача у судовому засіданні висловилися проти задоволення заяви та ухвалення додаткового рішення про стягнення середнього заробітку, оскільки позивачку було звільнено під час її перебування у відпустці без збереження заробітної плати і відповідно звільнення не призвело до втрати позивачкою заробітку. Також пояснили, що саме січень та лютий 2022 року були останніми перед звільненням повними місяцями роботи позивачки, оскільки після того у їхньому закладі був простій. Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2022 року було частково задоволено цивільний позов [PERSON] до Комунального закладу «Новгород-Сіверський фаховий медичний коледж» Чернігівської обласної ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Даним рішенням [PERSON] поновлено на посаді чергового по гуртожитку Комунального закладу «Новгород-Сіверський фаховий медичний коледж» Чернігівської обласної ради з 31 серпня 2022 року. При цьому у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період перебування у відпустці без збереження заробітної плати з 08 червня по 31 серпня 2022 року відмовлено. Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що крім вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на період з 08 червня по 31 серпня 2022 року та поновлення на посаді, вона також містила вимогу про стягнути на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2022 року і по дату ухвалення рішення у справі, і дана позовна вимога залишилася невирішеною. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення вказаного середнього заробітку суд враховує наступне. Так, частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Зі змісту наведеного вище положення вбачається, що законодавець не пов`язує право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням з тим, чи перебуває особа на день звільнення на роботі та виконувала відповідну трудову функцію, або ж у відпустці, зокрема й без збереження заробітної плати. Також суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 08 лютого 2022 року, винесеній у справі №755/12623/19, згідно якого середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Крім того Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. З огляду на викладене суд вважає необгрунтованими доводи представників відповідача про відсутність підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що мотивується останніми перебування позивачки на час звільнення у відпустці без збереження заробітної плати. Таким чином, оскільки позивачку було незаконно звільнено 31 серпня 2022 року у зв`язку з чим вона поновлена на займаній посаді рішенням суду від 08 листопада 2022 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 01 вересня 2022 року по 08 листопада 2022 року, тобто по день ухвалення судом рішення у даній справі. Представником позивачки подано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2022 року по 08 листопада 2022 року, який визначено у розмірі 17 776 грн. 22 коп. виходячи з кількості робочих днів у вказаний період 49 днів та середньоденного заробітку позивачки за два повні місяці до дня звільнення, тобто за січень і лютий 2022 року, що становить 362 грн. 78 коп. (а.с. 2). Вказаний розрахунок складено у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» з урахуванням як кількості робочих днів у період вимушеного прогулу, так і розміру середньоденного заробітку позивачки протягом останніх двох повних місяців роботи перед днем звільнення, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2022 року по 08 листопада 2022 року у розмірі 17 776 грн. 22 коп. (49 х 362 грн. 78 коп.). Отже, вказана позовна вимога підлягає задоволенню повністю. Судові витрати \~ \~ \~ \~ Позивачку за законом було звільнено від сплати судового збору за поданим нею позовом, зокрема й за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2022 року по 08 листопада 2022 року підлягає задоволенню, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved