Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про відшкодування іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. В обґрунтування позову позивач вказала, що 20 квітня 2012 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в позику кошти в сумі 300 658,60 грн, що за курсом ПАТ КБ «Правекс-Банк» станом на день укладення договору становило 37 400 доларів США. Відповідно до підпункту 1.1 цього договору позивач отримала від відповідача грошові кошти у визначеному розмірі під час підписання договору. У відповідності до підпункту 2.1 цього договору позивач зобов`язувалась повернути грошові кошти позикодавцю у сумі, яка буде відповідати гривневому еквіваленту 37 400 доларів США за курсом їх продажу ПАТ КБ «Правекс-Банк» на дату здійснення платежу та не пізніше 20 жовтня 2012 року відповідно до визначеного договором графіку. Виконання зобов`язання з повернення позики було забезпечено укладеним між сторонами договором іпотеки від 20 квітня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1480. Також, 20 квітня 2012 року між сторонами був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1482. За цим договором позивач взяла на себе зобов`язання передати, а [PERSON] прийняти предмет іпотеки - квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у власність. З метою повернення боргу позивачем було сплачено 152 960,00 грн., підтвердженням чого є розписка. Отже, на думку позивача, сума заборгованості позивача перед відповідачем становила 147 698,00 грн. (300 658, 00 грн. - 152 960, 00 грн.). Позивач зазначає, що у зв`язку із тим, що вона не виконувала умови договору позики, відповідач скористалась умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя правом стягнення на нерухоме майно та 10.04.2014 року зареєструвала за собою право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що оціночна вартість предмета іпотеки значно занижена та надала копію звіту оцінки ринкової вартості квартири, відповідно до якого вартість квартири становить 1 037 115,00 грн., тому перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, на думку позивача, становить: 1 037 115, 00 грн. - 147 698, 00 грн. х 90% / 100% = 800 475,30 грн., у зв`язку з чим позивач і звернулась до суду з даним позовом та просила його задовольнити. Також, на думку позивача, з відповідача підлягає стягненню сума 3 % річних, яка становить 75 003,44 грн., та інфляційні збитки, які становлять 785 885,63 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.01.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Представник відповідача надав відзив, письмові пояснення у справі, у яких проти позову заперечував у повному обсязі. Також вказав, що позивач розраховує свою суму позовних вимог, посилаючись на копію звіту від 30.09.2014 року, тобто на дату більш ніж 5 місяців з дати реєстрації права власності, що суперечить вимогам закону та договору; позивач в позовній заяві рахує суму боргу в гривні без прив`язки до долара США, що не відповідає умовам договору позики, а саме п. 2, в якому сторони домовились, про прив`язку суми в гривні до долару США на дату здійснення платежу; позивач додає розписку та зазначає, що нею було сплачено основну суму боргу у розмірі 152 960 грн., однак, це не відповідає дійсності, так як в розписці, наданій позивачем зазначено, що нею сплачено суму пені за договором у розмірі 152 960 грн. відповідно до заяви-вимоги відповідача від 10.01.2013 року; поведінка позивача щодо подання нею суперечливих позовів суперечить її поведінці щодо відшкодування іпотекодавцю перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателю та є явно недобросовісною. Також представник відповідача просив застосувати строки давності, так як позовна заява подана позивачем 25.07.2017 року, а державна реєстрація права власності на квартиру відбулася на підставі заяви відповідача від 10.04.2014 року, тобто трирічний строк на пред`явлення вимог, які заявляє позивач сплинув задовго до подання позовної заяви. 09.09.2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначена за суддею Каліушком Ф.А. Ухвалою судді від 15.09.2020 року дану справу прийнято до провадження та призначено її в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.02.2021 року задоволено клопотання позивача та призначено судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, оплату за проведення експертизи покладено на позивача та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 12.05.2021 року з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшло клопотання експертів від 29.04.2021 р. № СЕ-19-21/11722-ОБ про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання призначеної судової оціночно-будівельної експертизи. 24.09.2021 року на адресу Дарницького районного суду м. Києва надійшов супровідний лист з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про те, що експертами на адресу позивача направлено договір про проведення судової оціночно-будівельної експертизи для підписання. 07.12.2021 року з Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з несплатою позивачем вартості проведення судової експертизи, на яку ухвалою суду від 23.02.2021 року було покладено обов`язок щодо її оплати. Разом з повідомленням про неможливість проведення судової експертизи від 22.11.2021 року № СЕ-19-21/11722-ОБ експертами повернуто матеріали справи. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.01.2022 року відновлено провадження у справі та призначено її розгляд у підготовче судове засідання. Ухвалою від 27 вересня 2022 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вважала їх обґрунтованими та просила позов задовольнити. У свою чергу, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві та поясненнях. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в позику кошти в сумі 300 658,60 грн, що за курсом продажу доларів США ПАТ КБ «Правекс-Банк» станом на день укладення договору становило 37 400 доларів США. Позика була безпроцентною та підлягала поверненню щомісячними платежами в гривні в сумі, еквівалентній 1 650 доларів США відповідно до курсу їх продажу ПАТ КБ «Правекс-Банк» на день платежу. За прострочення виконання зобов`язання більше, ніж на 3 дні, передбачена пеня в розмірі 10 % від суми простроченого зобов`язання на день нарахування пені за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1479 (т. 1 а. с. 233, 234). Виконання зобов`язання з повернення позики було забезпечено укладеним між сторонами договором іпотеки від 20 квітня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А. за зареєстрований в реєстрі за № 1480. Нотаріусом накладено заборону на відчуження зазначеної квартири, номер в реєстрі 1481 (т. 2 а. с. 35-40). Відповідно до пункту 3.2. іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язання в цілому або в частині, а також в інших випадках, передбачених цим договором та договором позики або чинним законодавством, іпотеко-держатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку передбаченому цим договором та чинним законодавством. Іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, невиконання умов договору позики, у тому числі якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за договором позики, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладені цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов даного договору, а також в інших випадках, передбачених договором позики. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодавцем та іпотекодержателем, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 4.1. договору іпотеки). Згідно з пунктом 4.2 звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. Сторони можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору. Пункт 4.3. договору іпотеки є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та визнається сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю у порядку досудового врегулювання, передбаченого статтею 36 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору. Цим договором іпотекодавець надає іпотекодержателю право прийняти у власність предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань або право продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. На підставі цього договору та даного застереження іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки на власний розсуд шляхом продажу від власного ім`я предмету іпотеки будь-якій на підставі договору купівлі-продажу у спосіб, встановлений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або прийняття іпотеки у власність згідно з порядком, встановленим статтю 37 Закону України «Про іпотеку». У разі прийняття іпотеки у власність згідно з порядком, встановленим статтю 37 Закону України «Про іпотеку», дане застереження визнається сторонами договором про задоволення вимог іпотекодержателя та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. За цим договором іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, встановленою на момент такого придбання на підставі оцінки предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Пунктом 6.3 договору іпотеки передбачено, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами одна одній в рамках цього договору повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом на замовлення або доставлені особисто на адресу Сторін. Відомості про іпотеку та заборону відчуження були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Також, 20 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е. А. за зареєстрований в реєстрі за № 1482. За цим договором [PERSON] взяла на себе зобов`язання передати, а [PERSON] прийняти предмет іпотеки у власність. Таке право власності на квартиру згідно з пунктом 4.1. цього договору виникає в іпотекодержателя після виникнення відкладальної обставини, визначеної в п. 6.2. договору, або у випадку несплати іпотекодавцем одного із платежів, визначених згідно з графіком по договору позики. Підписанням цього договору сторони домовились про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя після спливу 31-денного строку з моменту надіслання на адресу іпотекодавця та позичальника письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зазначеної вимоги. Необхідною передмовою для виникнення права власності є: державна реєстрація цього договору; документально підтверджене надсилання на адресу іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного попередження та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зазначеної вимоги; відсутність на оригіналі договору про задоволення вимог іпотеко-держателя відмітки про його розірвання. Окрім того, сторони цього договору п. 6.2 Договору обумовили, що права і зобов`язання за цим договором виникають з моменту виникнення у іпотеко-держателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання. 10 січня 2013 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. із заявою щодо необхідності звернення до відповідачки із вимогою погасити заборгованість за договором позики від 20 квітня 2012 року, яка станом на 10 січня 2013 року становить: 37 400 доларів США - основна сума боргу, 390 775 доларів США - пеня, та повідомленням про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Заява посвідчена нотаріусом та зареєстрована в реєстрі за № 43. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е.А. надіслала позивачці вимогу про погашення заборгованості за договором позики від 20 квітня 2012 року, яка станом на 10 січня 2013 року становить 428 175 доларів США, з яких: 37 400 доларів США - основна сума боргу, 390 775 доларів США - пеня, та повідомленням про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Позивачка отримала вимогу 14 січня 2013 року, про що нотаріусом 02 квітня 2012 року було видане свідоцтво, яке зареєстроване в реєстрі за № 1717. Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки вартості майна станом на 09 квітня 2014 року вартість квартири [ADDRESS] , становить 469 079 грн без ПДВ. 10 квітня 2014 року [PERSON] , який діяв на підставі довіреності в інтересах [PERSON] , була подана заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. Відповідно до картки прийому заяви № 12330957 до заяви були долучені: копія довіреності від імені [PERSON] на користь [PERSON] , паспорт громадянина України та рнокпп [PERSON] , паспорт громадянина України та рнокпп [PERSON] , копія договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 квітня 2012 року та його оригінал, копія нотаріальної заяви [PERSON] від 10 січня 2013 року та її оригінал, копія поштової накладної, копія технічного паспорту на квартиру, що є предметом іпотеки, та його оригінал, копія звіту щодо визначення вартості оцінки квартири, що є предметом іпотеки та його оригінал, договір позики від 20 квітня 2012 року. Державне мито сплачене в сумі 120 грн (т. 2 а. с. 18). 24 квітня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Коломієць О.Г. прийнято рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо здійснення державної реєстрації на предмет іпотеки за [PERSON] у зв`язку із відсутністю договору іпотеки та повідомлення про надсилання вимоги з підписом іпотекодавця. 25 квітня 2014 року [PERSON] були усунуті недоліки, наслідком якого стало прийняття державним реєстратором рішення про відновлення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За результатами розгляду поданих [PERSON] документів, 28 квітня 2014 року державним реєстратором Головного управління юстиції у м. Києві Коломієць О.Г. було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 12723382 від 28.04.2014, яким за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] . Відповідні відомості були внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Зазначені обставини встановлені у рішенні Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року за наслідком розгляду справи 753/4348/17 за позовом [PERSON] до державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в місті Києві Коломієць Олени Георгіївни, Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), [PERSON] , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливав із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України. Відповідно до давньоримських висловлювань та принципів «Pactasuntservanda» - договори повинні виконуватися. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер, тобто їх дійсність залежить від дійсності основного правочину. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України). Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 1 Закону України «Про заставу»). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). За положеннями частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі по тексту - Закон № 898-IV в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (стаття 35 Закону № 898-IV). Відповідно до приписів статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. А згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час набуття іпотекодержателем права власності на спірну квартиру) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У зв`язку з тим, що позивач не здійснила повернення суми боргу, тобто, не виконала вимогу іпотекодержателя про погашення заборгованості, відповідач отримала право здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку». При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 200/14524/16-ц (провадження № 61-843св18) вказано, що: «грошове зобов`язання відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог. Отже, предметом доказування в даній справі є момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки та розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог». Судом встановлено, що відповідно до умов договору іпотеки від 20.04.2012 року відповідач, як іпотекодержатель, здійснив реєстрацію свого права власності на предмет іпотеки, вартість якого відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки вартості майна станом на 09 квітня 2014 року була визначена в загальному розмірі 469 079 грн. без ПДВ. Звертаючись до суду та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] , посилаючись на недостовірність вищенаведеної ринкової оцінки майна, а також положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», вказувала, що оскільки відповідно до виконаного на її замовлення звіту про незалежну оцінку вартості квартири, загальною площею 44,30 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 30 вересня 2014 року становить 1 037 115,00 грн., тому, відповідач, як іпотекодержатель, має відшкодувати їй, як іпотекодавцю, перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог у розмірі 800 475,30 грн. (1 037 115, 00 грн. - 147 698, 00 грн. х 90% / 100%). Водночас, за змістом статті 5 Закону «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Згідно зі статтею 582 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом. Оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). При цьому, за змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог було покладено звіт про незалежну оцінку однокімнатної квартири, загальною площею 44,30 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однак даний звіт не може бути взятий судом до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки він датований 30.09.2014 року, тобто на дату більш ніж 5 місяців від дати реєстрації права власності на квартиру. Більш того, під час розгляду справи за клопотанням представника позивача призначено судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, на розгляд якої було поставлено наступне питання: «Яка ринкова вартість об`єкта нерухомого майна однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., станом на 10 квітня 2014 року?». Також оплату за проведення зазначеної експертизи покладено на позивача. Водночас, згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показами свідків. Відповідно до ч. 3 ст.102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно зі ст.7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою, якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. В абзаці 2 1.8. Розділу 1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (далі по тексту Інструкція), також вказано, що підставою для проведення експертизи у цивільному, господарському та адміністративному судочинствах є ухвала суду про призначення експертизи або договір з експертом чи експертною установою, укладений на замовлення учасника справи. Частиною 1 ст.104 ЦПК України визначено, що про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. Відповідно до ст.15 Закону України «Про судову експертизу» витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров`я України у цивільних і господарських справах відшкодовуються в порядку, передбаченому чинним законодавством. Проведення інших експертних досліджень і обстежень державними спеціалізованими установами здійснюється за рахунок замовника. Частиною шостою статті 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплата робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Як убачається з викладеного та відповідних роз`яснень, наданих у абз.2 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року №8, оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання. Якщо експертиза призначається за клопотанням обох сторін або з ініціативи суду, кошти на її оплату вносяться обома сторонами порівну. У разі незгоди сторони (сторін) оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів. З роз`яснень, викладених у п. 45 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, також вказано, що, вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну. Тому в ухвалі про призначення експертизи суд вправі зобов`язати відповідну сторону перерахувати, у тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи експертній установі (судовому експерту, який не є працівником державної спеціалізованої установи) (ст.7 Закону України «Про судову експертизу»). У разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони від оплати витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи і настають наслідки, передбачені за ухилення від участі в експертизі. Крім того, згідно зі ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Пунктом 1.13 Розділу 1 Інструкції у випадку невиконання клопотань експерта щодо надання додаткових матеріалів, несплати вартості експертизи протягом 45 календарних днів з дня направлення клопотання в порядку, передбаченому чинним законодавством, незабезпечення прибуття експерта, безперешкодного доступу до об`єкта дослідження, а також належних умов для його роботи (учинення перешкод з боку сторін, що беруть участь у справі, в обстеженні об`єкта) матеріали справи повертаються органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), із зазначенням мотивованих причин неможливості її проведення. Враховуючи викладене вище проведення експертизи спеціалізованими установами у цивільному судочинстві здійснюється на платній основі - за рахунок замовника, така оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання, тобто у даному випадку стороною позивача. Однак, позивач не виконала покладений на неї ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року обов`язок щодо оплати за експертне дослідження, як вказала у судовому засіданні її представник з сімейних обставин, що вказує на відсутність інтересу позивача до свого позову та небажання сприяти встановленню істини у справі, у зв`язку з чим судом було відмовлено у призначенні повторної експертизи. А отже, вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, а також відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження наявності перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки, який набуто іпотекодержателем у власність, над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, суд вважає позовні вимоги безпідставними та відмовляє у їх задоволенні за недоведеністю. Окрім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, відповідач 10 квітня 2014 року набула у власність нерухоме майно - однокімнатну квартиру, загальною площею 44,30 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , тоді як позивач звернулась до суду з даним позовом 27 липня 2017 року, тобто з пропуском встановлено ст. 257 ЦК України трирічного строку на відповідне звернення. Заяв/клопотань про поновлення пропущеного строку позивачем заявлено не було, також доказів поважності причин пропуску зазначеного строку надано не було. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущені строки на звернення до суду з позовом, що передбачені статтею 257 ЦК України. При цьому, частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 за №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Окрім того, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Таким чином, враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх недоведеністю, тобто судом не встановлено порушеного права позивача, у суду відсутні підстави для застосування позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі вищенаведеного, ст. 37, Закону України «Про іпотеку», стст. 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed