Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по [ADDRESS] , значиться зареєстрованим [PERSON] , відповідач по справі, а саме зареєстрований у такому з 07.05.1997р. Зазначає, що відповідач по справі [PERSON] вже на протязі 10 (десяти) років не проживає у спірному будинку, житлом у ньому не користується, не приймає участі у витратах по утриманню будинку, не сплачує плату за комунальні послуги та особистих речей в приміщенні не зберігає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення. З огляду на наведене, просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, скерувала на адресу суду заяву, у якій просила провести розгляд даної справи за її відсутності, а також зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи виклик відповідача здійснювався у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та останній вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи з часу опублікування оголошення про виклик. Крім того, останнього повідомляли про час і місце розгляду справи, шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за адресою місця його фактичного проживання та такі отримано останнім особисто. Відомості про будь-які інші адреси місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні, заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Ухвалою судді від 04.11.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; задоволено клопотання про витребування доказів; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Ухвалою суду від 12.12.2022 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином були повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав, а також враховуючи те, що позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №308412796 від 29.08.2022р., дата прийняття рішення про державну реєстрацію 29.08.2022р., реєстратор - приватний нотаріус Яксманицький Р.С. (підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу житлового будинку серія та номер 1825, виданий 29.08.2022р.). Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.08.2022 року позивачка [PERSON] придбала у [PERSON] вищевказаний житловий будинку [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, котрий належав останньому на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Яксманицьким Р.С., приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області 02.06.2020р. (державну реєстрацію права власності на житловий будинок проведено 02.06.2020р.). Суд ураховує презумпцію правомірності правочину, передбачену ст.204 ЦК України, адже відомості про змінення, скасування та визнання його недійсним в судовому порядку відсутні. Про актуальність права власності свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.08.2022р. за №308412796. Отже, позивачка є новим власником спірного житлового будинку та набула право приватної власності на спірний будинок на законних підставах, оскільки відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідач [PERSON] є членом сім`ї колишнього власника даного житлового будинку, а також значиться зареєстрованим в даному житловому будинку [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області з 07.05.1997р. та по даний час. Зазначені обставини підтверджуються копією будинкової книги з відмітками про зареєстроване місце проживання; повідомленням відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області від 14.10.2022року з відміткою про зареєстроване місце проживання відповідача. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків, та не є членами сім`ї позивачки. Факт відсутності проживання та користування відповідачем [PERSON] житловим приміщенням у спірному будинку підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 22.09.2022 року, який складений комісією виконавчого комітету Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області, згідно якого останній не проживає за зареєстрованою адресою уже на протязі останніх десяти років, тобто лише формально у такому прописаний. Водночас судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником будинку, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього будинку, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області не реєструвався. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї власника будинку в розумінні ст.156 ЖК УРСР та будучи членом сім`ї попереднього власника, не проживає у житловому будинку позивачки і не веде спільне господарство, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у постановах від 15 серпня 2018 року (справа № 595/1271/16-ц), від 25 квітня 2019 року (справа № 761/13293/16-ц). При вирішенні спору суд приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року № 638/13030/13-ц: право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачкою, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України по справі №6-709цс16 від 16.11.2016р., у відповідності до якої власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За встановлених судом фактичних обставин даний цивільний спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач не є співвласником житлового приміщення, не є членом сім`ї власника, не проживає в належному позивачці будинку більше десяти років, при цьому не вселявся у будинковолодіння позивачки та житлом у ньому не користувався, поважних причин не проживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житловим будинком не встановлено; відповідач не бере участі в його утриманні, що свідчить про втрату ним інтересу до зазначеного житлового будинку як до свого постійного місця проживання; факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює позивачці перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні нею своїм майном; позивачка як власник будинку вправі вимагати визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 992,40грн., що підтверджується поданою позивачкою квитанцією №ПН 1438842 від 28.09.2022 року. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 992,40 грн. судового збору.

Outcome: approved