Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

05 січня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся прокурор в порядку ст.56 ЦПК України, в обґрунтування якого послався на те, що 15 квітня 2020 року приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О. на підставі технічного паспорту та акту, складеного 18 вересня 2019 року ТОВ «Концепт К», зареєстровано за відповідачем право власності на будівлю магазину за адресою [ADDRESS] . В той же час, наведені технічний паспорт та акт не є передбаченими законом документами, що підтверджують виникнення права власності на нерухоме майно, а отже і не можуть бути підставою здійснення означеної державної реєстрації правова власності. Крім того, відповідно до інформації Управління ДАБК ДМР дозвільні документи у сфері містобудування у зв`язку зі спорудженням об`єкту нерухомого майна за тією ж адресою в Реєстрі будівельної діяльності відсутні. Відповідно до інформації Дніпровської міської ради за даними містобудівного кадастру та Адресного плану міста адреса [ADDRESS] жодному об`єкту на території міста не надавалась, відповідні розпорядчі документи про присвоєння або зміну вказаної адреси відсутні, рішення про передачу земельної ділянки за вказаною адресою у власність або користування відповідача Дніпровською міською радою не приймалось. Також відповідно до інформації з Публічної кадастрової карти України та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку відсутні. Викладене, як стверджує прокурор, є свідченням самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . За таких обставин та оскільки наявність неправомірно зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна за відповідачем за адресою [ADDRESS] перешкоджає Дніпровській міській раді здійснювати свої повноваження з володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою комунальної власності, а також враховуючи пасивну поведінку Дніпровської міської ради щодо захисту її прав власника, прокурор вважає наявними підстави для звернення до суду із даним позовом, в якому просить суд усунути перешкоди Дніпровській міській раді у здійсненні права власності на спірну земельну ділянку шляхом звільнення її відповідачем, а також просить скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою цієї спірної земельної ділянки, з одночасним припиненням відповідних речових прав відповідача на цю будівлю. Також прокурор просить суд покласти на відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою в якості третьої особи до участі у справі залучено приватного нотаріуса ДМНО Деллалова А.О. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор, представник позивача позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечували. Інші учасники розгляду справи в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідач правом на подання відзиву не скористався. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за наведеної явки учасників справи та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши прокурора та представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 15 квітня 2020 року приватний нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., як державним реєстратором в розумінні ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», здійснено державну реєстрацію за відповідачем, як за одноосібним власником, права приватної власності (номер запису про право власності 36303747) на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю-магазин (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2071827212101), загальною площею 29,9 м2, розташований за адресою [ADDRESS] . Підставою для внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відповідне рішення вказаного приватно нотаріуса (індексний номер рішення 52023933 від 21 квітня 2020 року). А підставою для прийняття такого рішення державного реєстратора та здійснення державної реєстрації стали акт, серія та номер б/н, виданий 18 вересня 2019 року ТОВ «Концепт К», технічний паспорт серія та номер 8719, виданий 18 вересня 2019 року ТОВ «Концепт К». Викладені обставини підтверджуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, актуальними як на момент звернення прокурора із даним позовом до суду, так і на момент розгляду справи по суті. Зміст та характер наявних в матеріалах цивільної справи і згаданих абзацом вище копій технічного паспорту на нежитлову будівлю-магазин серія та номер 8719, виданого 18 вересня 2019 року ТОВ «Концепт К», акту серія та номер б/н, виданого 18 вересня 2019 року ТОВ «Концепт К», свідчать про те, що такі документи є лише документами, що складені за результатами технічної інвентаризації споруди, а не правовстановлюючими документами на неї, зокрема на об`єкт нерухомого майна. Більш того, у перелічених документах технічної інвентаризації міститься посилання на те, що вищевказана нежитлова будівля-магазин є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності, а тому не відноситься до самочинного будівництва та не підлягає введенню в експлуатацію. Зі змісту листа Департаменту по роботі за активами Дніпровської міської ради від 30 листопада 2021 року №12/11-330 вбачається, що робочою групою з питань самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території м. Дніпра департаменту по роботі за активами Дніпровської міської ради 23 листопада 2021 року було здійснено вихід на місцевість, однак у зв`язку із великою кількістю споруд з ознаками підприємницької діяльності та відсутністю будівлі запитуваної Лівобережною окружною прокуратурою м. Дніпра площі встановити належність та здійснити заходи самоврядного контролю за використанням та охороною земель за адресою [ADDRESS] не виявилось за можливе. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за відповідачем та/або за будь-яким іншим суб`єктом цивільних правовідносин будь-яке речове право на земельну ділянку, на якій розташована вищевказана нежитлова будівля-магазин за адресою [ADDRESS] , як на окремий самостійний об`єкт цивільних прав, не зареєстроване наразі і зареєстрованим не було. Викладене, з огляду на положення законодавства, свідчить, що означена земельна ділянка під нежитловою будівлею-магазином є об`єктом права комунальної власності територіальної громади м.\~Дніпра, від імені якої право власності здійснює позивач. Крім того, відповідно до копії листа Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 03 листопада 2022 року №12/9-218 у Дніпровської міської ради відсутні відомості про: звернення відповідача до позивача з метою отримання в оренду/користування земельної ділянки за адресою [ADDRESS] ; укладення між міською радою та відповідачем та/або іншими фізичними або юридичними особами угод щодо оренди/користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] ; прийняті рішення щодо надання міською радою земельних ділянок по фактичному розміщенню будівель за адресою [ADDRESS] . Судом також в ході розгляду справи встановлено, що за даними містобудівного кадастру та Адресного плану м. Дніпра адреса [ADDRESS] офіційно жодному об`єкту нерухомості на території м. Дніпра не надавалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого було присвоєно або змінено цю адресу, відсутній. Станом на 22 квітня 2021 року в Електронній базі обліку прийнятих рішень Дніпровської міської ради та її виконавчого комітету за пошуковими параметрами «по [ADDRESS] », « [PERSON] » рішень міської ради не виявлено. Викладені обставини підтверджуються копією листа Дніпровської міської ради від 28 квітня 2021 року №7/11-925. Відповідно до копії листа Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради від 16 серпня 2021 року №10/1-848 Управлінням було зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 06 травня 2020 року ДП061201270709, об`єкт будівництва «Капітальний ремонт нежитлової будівлі магазину і навісів по [ADDRESS] ». Однак наказом від 29 травня 2021 року №26/СК згідно п.3.7 ДБН А.2.2-3.2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» Управлінням було скасоване вищевказане повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Зазначається, що за вищевказаною адресою на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЗК України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок). Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Нормою ст.2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Нормою ст.2 ЗК України встановлено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. За змістом ст.143 Конституції України, ст.172 ЦК України, ст.ст.5, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності. За змістом положень ст.13 Конституції України, ст.ст.80, 83 ЗК України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. За змістом норм ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.12 ЗК України до повноважень органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських рад) у галузі земельних відносин належить також розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, зокрема надання таких земель під забудову та для інших потреб. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Положеннями ст.123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Нормою ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст.122 ЗК України. За змістом ст.ст.125, 126 ЗК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності (зокрема, право забудови земельної ділянки (суперфіцій), право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки) підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.153 ЗК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення як самовільне зайняття земельних ділянок. Нормою ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Положеннями ст.90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Положеннями ст.212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також шляхом застосуванням інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)\~розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 цього Закону, її експертизи; 3)\~затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)\~прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Згідно ст.26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» адресою об`єкта нерухомого майна (далі адреса) є унікальна структурована сукупність реквізитів, що використовуються для ідентифікації об`єкта та визначення місця його розташування на місцевості. Адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Адреса вважається присвоєною з дня внесення до Реєстру будівельної діяльності інформації про її присвоєння. За змістом ст.ст.29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. Технічні умови це комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об`єкта будівництва, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам щодо водопостачання (з урахуванням потреб забезпечення пожежогасіння), тепло-, електро- і газопостачання, водовідведення, зовнішнього освітлення, відведення зливових вод та телекомунікації. Фізична чи юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває в її власності або користуванні, має право на одержання технічних умов згідно із поданою нею заявою. Проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у\~порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником. Положеннями ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля». Статтею 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України. Виконання підготовчих робіт може здійснюватися на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт. Виконання підготовчих робіт без подання повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт забороняється. За змістом ст.ст.36, 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється. Право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Нормою ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Згідно ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст.182 ЦК України, ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, окрім іншого, право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. В свою чергу, нормою ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Згідно ст.12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. За змістом ст.ст.18, 22, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.40 Порядку державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12)\~рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.39-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» технічна інвентаризація об`єкта нерухомого майна це комплекс робіт з метою визначення складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану та/або визначення змін зазначених характеристик за певний період часу із виготовленням відповідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) з використанням Реєстру будівельної діяльності. Нормою ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є також і нотаріус, який, окрім іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Згідно ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставами для відмови в державній реєстрації прав є, окрім іншого, наступні: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Частиною 1 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. За змістом ст.ст.182, 328, 331 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Положеннями ст.376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, а також застосування інших, передбачених законом, способів. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, однак часткового. Свою правову позицію суд мотивує наступним. Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої з правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень. Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем (тобто особою, за якою не зареєстровано право власності або право оренди/користування зайнятою земельною ділянкою), треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод, зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, звільнення зайнятої земельної ділянки тощо. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця. Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння. Особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Наведені вище правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, від 02 листопада 2022 року по справі №922/3166/20, а також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №910/1310/19, від 22 лютого 2022 року по справі №203/5561/16-ц, від 31 серпня 2022 року по справі №520/8119/19, від 21 вересня 2022 року по справі №278/2527/13-ц, від 21 вересня 2022 року по справі №545/1994/16-ц, від 09 листопада 2022 року по справі №592/5594/20, від 10 листопада 2022 року по справі №675/2507/19. З системного аналізу положень ст.ст.116, 123, 124, 134, 212 ЗК України, ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» можна зробити висновок, що відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Такий правовий висновок містять постанови Верховного Суду від 18 січня 2021 року по справі №264/7200/18, від 21 липня 2022 року по справі №592/2269/21. Оскільки у ст.152 ЗК України не конкретизовано переліку видів порушень прав власника земельної ділянки, в кожному конкретному випадку власник має право на власний розсуд конкретизувати, як саме буде усунене те чи інше порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2022 року по справі №922/3166/20). Об`єкт незавершеного будівництва, збудований на земельній ділянці, що на час будівництва не була відведена для цієї мети, є об`єктом самочинного будівництва, на який особа, що здійснила самочинне будівництво, не набуває право власності. Державна реєстрація права власності на такий об`єкт недобросовісним набувачем не означає виникнення права власності на цей об`єкт, а тому така особа не може претендувати і на набуття земельної ділянки під цим будівництвом у власність чи користування/оренду. Державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, та не виключає можливість знесення такого об`єкту нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів (постанови Великої платати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року по справі №916/2791/13, від 23 червня 2020 року по справі №680/214/16-ц, від 20 липня 2022 року по справі №923/196/20). У постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року по справі №523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року по справі №520/3561/18, від 27 липня 2021 року по справі №686/19201/15, від 18 листопада 2021 року по справі №642/8771/19, від 27 січня 2022 року по справі №653/4022/18, від 07 листопада 2022 по справі №569/15693/16-ц вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням ст.ст.376, 391 ЦК України і ст.ст.152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, що земельна ділянка, на якій фактично розташована зареєстрована на праві власності за відповідачем будівля-магазин (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2071827212101), загальна площа 29,9 м2, фактична адреса: [ADDRESS] ), в окремий/самостійний об`єкт цивільних прав із присвоєнням їй кадастрового номеру та інших реквізитів не виділялась, відповідачем у встановленому законом порядку та спосіб, із отриманням відповідних правовстановлюючих документів така земельна ділянка у право власності, оренди/користування не набувалась, а відтак така спірна земельна ділянка у відповідності до наведених вище судом норм цивільного законодавча дотепер перебуває у комунальній власності позивача. В той же час, відповідач за відсутності у нього на це законних прав фактично самовільно, а отже незаконно, зайняв і використовує дотепер належну позивачу означену спірну земельну ділянку, на якій здійснив будівництво будівлі-магазину загальною площею 29,9 м2, а в подальшому звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Деллалова А.О., як до державного реєстратора, який вже, в свою чергу, здійснив державну реєстрацію за відповідачем права приватної власності на вищевказану будівлю-магазин саме як на нежитлове нерухоме майно. В той же час, в ході розгляду справи судом встановлено, що означена реєстрація права власності відбулась лише на підставі технічної документації (технічний паспорт та акт) на означену будівлю-магазин, без попереднього отримання відповідачем при будівництві необхідних дозволів, складення та отримання обов`язкових вихідних даних для будівництва (містобудівні, технічні умови, проектна документація тощо), присвоєння адреси об`єкту будівництва (нерухомого майна), введення закінченого будівництво об`єкту нерухомого майна в експлуатацію із отриманням правовстановлюючих на нього документів. За наведених умов та обставин побудована будівля-магазин може бути оцінена лише як самочинне будівництво, право власності на яке, не заважаючи на державну реєстрацію, відповідач не набув, як і право власності, оренди/користування земельною ділянкою під таким будівництвом. В свою чергу, приватний нотаріус, як державний реєстратор, мав відмовити відповідачу у здійсненні державної реєстрації за останнім права власності на таке будівництво, чого протиправно не зробив. Більш того, відповідно до змісту технічної документації на будівлю-магазин в контексті наведених судом вище положень законодавства, така будівля-магазин взагалі має ознаки тимчасової споруди торговельного призначення, державна реєстрація права власності на яку законом не передбачена, однак фактично була здійснена та ще й як на нерухоме майно. За таких обставин в будь-якому випадку, не заважаючи на те, чи має будівля-магазин ознаки нерухомого майна або ж тимчасової споруди, державна реєстрація права власності на таке майно здійснена протиправно, а тому не породжує для відповідача виникнення в нього відповідних прав на цю будівлю і землю під нею. Таким чином, враховуючи, що державним реєстратором здійснено державну реєстрацію за відсутності документів, передбачених нормами закону, та документів, які б посвідчували речове право відповідача на земельну ділянку, прийнятих відповідним органом, з урахуванням того, що будівля-магазин розташована на землях комунальної власності, суд приходить до беззаперечного висновку, що самовільне зайняття відповідачем належної позивачу земельної ділянки та розміщення на ній вказаної будівлі-магазину із незаконною реєстрацією за відповідачем права власності на таку будівлю-магазин безсумнівно порушує право позивача на володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою. Належним же способом усунення означених порушень є пред`явлення даного негаторного позову на підставі ст.391 ЦК України, ст.ст.152, 212 ЗК України, ст.26 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» про усунення перешкод позивачу у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на будівлю-магазин та зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку. І тому цей позов підлягає задоволенню, однак частковому. Частковість задоволення позовних вимог полягає в тому, що 26 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 12 травня 2022 року №2255-IX, яким внесено зміни до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відтак на момент розгляду даної цивільної справи та ухвалення даного судового рішення законом передбачено наступі ефективні альтернативні способи судового захисту у сфері реєстрації речових прав, що можуть призвести до відновлення порушеного права та інтересу особи (позивача): 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації речових прав. При цьому застосування означених способів захисту вже само по собі тягне подальше припинення відповідних зареєстрованих прав, а тому не вимагає, як це було вказано у попередній редакції ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зазначення в рішенні суду про відповідне припинення речових прав. Таким чином, позовні вимоги про припинення речових прав відповідача на будівлю-магазин є неналежним, не передбаченим законом, зайвим/надмірним способом захисту, а тому задоволенню не підлягають, оскільки цілком достатнім буде скасування самої спірної державної реєстрації права власності за відповідачем. Решта заявлених позовних вимог є правомірними, обґрунтованими, доведеними та ефективними, а тому підлягають задоволенню. Щодо втручання у право відповідача на мирне володіння майном, суд вважає за необхідне відзначити наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст.1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07). Порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Разом із тим, враховуючи те, що судом на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів достеменно встановлено, що відповідач здійснив будівництво будівлі-магазину без відповідних дозвільних документів, без дотримання встановлених законом процедури та порядку, а також на земельній ділянці комунальної власності, яка йому не передавалась та не надавалась для будівництва, що потягло за собою і незаконну реєстрацію права власності, тому відсутні підстави вважати, що дане позитивне для позивача рішення суду порушує право відповідача на мирне володіння майном. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial