Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, збільшивши позовні вимоги в березні 2019 року, до відповідачів про визнання довіреності недійсною, визнання недійсним договору купівлі продажу частини нежитлових приміщень, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо частини нежитлових приміщень, скасування права власності на частину нежитлових приміщень, визнання права власності на частину нежитлових приміщень, зобов`язання повернути в натурі частину нежитлових приміщень посилаючись на те, що позивач [PERSON] у відповідності до договору купівлі-продажу, укладеного 10.12.2004 року зареєстрованого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. в реєстрі за №4758 та державній реєстрації від 13.12.2012 року за №36706767, став власником 425/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень загальною площею 386,7 кв. м. по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у відповідності до договору купівлі-продажу, укладеного 10.12.2004 року зареєстрованого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. в реєстрі за № 4760 та державній реєстрації від 13.12.2012 року за № 36707191, став власником 425/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень загальною площею 386,7 кв. м. по [ADDRESS] . 25 вересня 2018 року [PERSON] через свого представника згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2018 року за № 139075828, та від 26.09.2018 року за № 139116106, яку отримав його представник за адвокатським запитом та [PERSON] - в листопаді 2018 р. з документів, отриманих з суду, довідалися, що відповідачка [PERSON] набула право власності на 850/1000 ідеальних часток даних нежитлових приміщень на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року. Вважають, що договором купівлі-продажу порушені їхні право власності на ідеальну частку у спільному частковому майні, оскільки станом на день укладення оспорюваного договору, їх не було на території України, та вони не видавали будь-яких довіреностей, та не уповноважували жодну особу для відчуження належних їм часток у нежитлових приміщеннях по [ADDRESS] . 13.03.2019 р. ними додатково поставлено перед судом питання про визнання незаконною довіреності від 06 грудня 2012 року, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. зареєстрованої в реєстрі за № 2366, 2367, 2368, 2369 на підставі якої відповідачі [PERSON] і [PERSON] уклали договір від 19 грудня 2012 року купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, які належали їм на праві власності по 425/1000 ідеальних часток. Вказали, що у нотаріуса не були та довіреності від 06 грудня 2012 року, які нотаріально посвідчила приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєструвала в реєстрі за № 2366, 2367 , 2368, 2369 не підписували, жодного волевиявлення на надання даного доручення та продаж в них не було. Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. в порушення вимог ст.ст. 34, 43, 45 Закону України «Про нотаріат» вчинила нотаріальні дії, а саме: складання та посвідчення довіреностей від 06 грудня 2012 року у їх відсутності, без встановлення осіб учасників цивільних відносин за паспортами, так як не було у нотаріуса ні особи довірителів, ні паспорта осіб довірителів, без перевірки справжніх підписів, так як підписи, які вчинені на довіреностях від 06 грудня 2012 року вчинені не ними, а іншими особами. Таким чином, довіреності від 06 грудня 2012 року, які склала та нотаріально посвідчила приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєструвала в реєстрі за № 2366, 2367, 2368, 2369, є підробленими з метою використання підроблювачем та третіми особами [PERSON] і [PERSON] для укладання недійсної угоди від 19 грудня 2012 року купівлі-продажу належних їм по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв. м., що знаходяться по [ADDRESS] . До 25.09.2018 р. вони володіли своєю приватною власністю по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях по [ADDRESS] шляхом здачі її в оренду, отриманням орендної плати, сплачували податки на нерухомість і на землю, брали участь коштами в ремонтах і добудовах. Позивачам під час звернення до суду стало відомо, що [PERSON] знала, що [PERSON] не мала право на відчуження даного майна, що доведено тим, що майно після укладання незаконної угоди купівлі продажу від 19 грудня 2012 року і до 23 листопада 2018 року протягом більше 6-ти років продовжувало і продовжує знаходитися в оренді іншої особи, від якої вони отримували і отримують орендну оплату, та за весь цей час через орендаря та співвласника нерухомого майна [PERSON] сплачували податки на нерухомість та на землю, і своїми коштами разом з іншими співвласниками проводили ремонтні роботи та переобладнання нежитлових приміщень. На час укладання недійсної угоди купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року за кошти співвласників майна було побудовано нове приміщення «Оптиміст», та добудовано до приміщення кафе-бару ще одне приміщення, які є самочинними забудовами, і [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу про це знала, так як мала би бути ознайомленою з технічним паспортом, в якому дані забудови відсутні, що також свідчить про те, що набувач [PERSON] знала, що [PERSON] не мала права, в тому числі і за таких обставин на відчуження по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях, які належали їх на праві власності, загальною площею 386,7 кв. м., що знаходяться по [ADDRESS] , а укладала дану угоду без намірів на реальне настання правових наслідків обумовлених правочином. Факт, що заволодіння [PERSON] на виконання договору купівлі-продажу від 19.12.2012 року 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв. м., що знаходяться на [ADDRESS] мало місце саме 23 листопада 2018 року на даний час доведено заявою про вчинення кримінального правопорушення, поданої орендарем [PERSON] . Зазначили, що вказані обставини підтверджують, що саме 23.11.2018 року володіння, користування та розпорядження у них спірним майном було припинено у зв`язку із насильницьким захоплення даного майна [PERSON] на підставі недійсного договору купівлі-продажу із незаконним перешкоджанням виконання підприємницької діяльності та договору оренди даних приміщень укладеним до 19.12.2012 року. А тому просили, визнати недійсними довіреності від 06 грудня 2012 року нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєстровані в реєстрі за № 2366, 2367, № 2368, 2369, відповідно до яких вони уповноважили [PERSON] бути їх представником та укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі купівлі-продажу належних їм часток нежитлового приміщення під [ADDRESS] ; визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень (кафе бар та офіс), що знаходяться за адресою [ADDRESS] від 19 грудня 2012 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від їх імені на підставі довіреностей № 2366, 2367, № 2368, 2369, в частині передачі у власність [PERSON] належних їм по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях (кафе бар та офіс) загальною площею 386,7 кв.м., що знаходяться на [ADDRESS] та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.06.2014 року індексний номер 13882094 та скасувати право власності за [PERSON] , зареєстроване державним реєстратором реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області Скрипником І.І., запис про право власності № 6059484 від 18.06.2014 року; визнати за ними право власності кожному на 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв.м. по [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] повернути у натурі їм по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв.м. по [ADDRESS] отриманого на виконання угоди купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовних заявах з урахуванням збільшених позовних вимог та в запереченнях на заяву про застосування строку позовної давності, просив задовольнити позовні вимоги. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позов та в клопотаннях про застосування строку позовної давності, просили відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності до вимог позивачів. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, неодноразово повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи в суді. В подальшому вона подала заяву про розгляд справи в її відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балацький Олег Олександрович в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи в суді. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Юлія Іллівна допитана в судовому засіданні в якості свідка підтвердила обставини, викладені в письмових поясненнях, просила відмовити в задоволенні позову. Доповнила, що жодних дружніх, приятельських, господарських, підприємницьких, ділових чи інших стосунків із [PERSON] станом на дату 06.12.2012 року не мала. Зазначила, що у [PERSON] є підстави оговорювати її, оскільки у вересні 2014 року вона позичила [PERSON] 35000 дол. США та в рахунок забезпечення повернення боргу, було оформлено іпотеку на квартиру [ADDRESS] , яка належала матері [PERSON] - [PERSON] . Та після того, як борги не повернулися, оформила на своє ім`я право власності на квартиру та через суд фактично почала користуватися квартирою, квартиру звільняли через виконавчу службу. Через зазначені обставини, погіршилися стосунки із [PERSON] , яка постійно їй погрожувала, протиправно змінила замки від вхідних дверей квартири, наймала різних осіб, які погрожували їй, не впускали в квартиру. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. - Якобишена Т.Д. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у письмових поясненнях, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, представників відповідача [PERSON] , представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І., свідків, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. За правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 10.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 42,5 ідеальних часток нежилих приміщень кафе-бару та офісу загальною площею 386,7 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №4759 (т.1, а.с.10), №4758 (т.1, а.с.162), право власності зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.12.2012 року за реєстраційним номером 8790475, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36706767 від 13.12.2012 року, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації (т.1, а.с.11, 164). 10.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 42,5 ідеальних часток нежилих приміщень кафе-бару та офісу загальною площею 386,7 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №4761 (т.1, а.с. 12, т.2, а.с.22), №4760 (т.1, а.с. 158-159) право власності зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.12.2012 року за реєстраційним номером 8790475, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №36707191від 13.12.2012 року, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації (т.1, а.с.13, 161, т.2, а.с. 23). На ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 червня 2020 року ЧКОБТІ листом від 25.06.2020 р. №1147 повідомило, що за реєстрацією права власності до ЧКОБТІ звертався представник власників за довіреністю на підставі відповідних довіреностей (т. 3, а.с. 150). Свідок [PERSON] пояснив суду, що починаючи з 2016 року він зі своєї бригадою будівельників проводив будівельні роботи за домовленістю з позивачем [PERSON] , як одного зі співвласників кафе-бару «Рефлекшен» та отримував від [PERSON] в тому числі, і від [PERSON] особисто кошти за роботу та [PERSON] говорила йому, що [PERSON] є одним з співвласників та забудовником добудови до приміщення «Рефлекшен» і будівництва приміщення кафе-бару «Оптіміст». Свідок [PERSON] пояснила суду, що працюючи в кафе-барі «Рефлекшен» поки кафе 23 листопада 2018 року було захоплено та їх не було допущено на роботу, вона знала що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками кафе-бара «Рефлекшен». Була свідком забудов, які вони проводили. Також [PERSON] навчав співробітників кафе-бару, як працювати. [PERSON] вона не бачила ні разу та не знає хто вона така. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в період з 2016 року по 2018 рік встановлював сантехніку і проводив зварювальні роботи в приміщення кафе - «Оптіміст». Оплату здійснював [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив суду, що в 2017 році проводив роботи в приміщеннях в тому числі встановив відеокамери в приміщення «Оптіміст» на прохання [PERSON] та за його кошти, які він отримав від [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив суду, що був орендарем даних приміщень, постійно отримував гроші на будівництво від позивачів та розраховувався за проведені роботи з будівельниками. Всі будматеріали він придбавав за гроші позивачів співвласників приміщення кафе «Рефлекшен». [PERSON] , як співвласниця даних приміщень ніколи не казала йому або будь-кому, що частки позивачів у майні продані. Відповідачку [PERSON] він ніколи не бачив, та про те що існує договір купівлі-продажу від 19.12.2012 року дізнався після того, як 23 вересня 2018 року [PERSON] через своїх представників захопила приміщення та перешкоджає здійсненню підприємницької діяльності. Свідок [PERSON] , повідомила суд, що саме 06 грудня 2012 року разом із матір`ю [PERSON] , отримувала у нотаріуса Скінтей Ю. І. свідоцтво про спадщину після смерті батька. Після обіду 06.12.2012 р. особисто бачила, як до нотаріуса зайшли: [PERSON] , перекладач [PERSON] та двоє іноземців. [PERSON] вона знала особисто, оскільки остання колись працювала в банку, також по роботі знала [PERSON] , оскільки також здійснював переклад, коли стороною договору були іноземці. Також свідок зазначила, що їй відомо, що один із іноземців є цивільним чоловіком [PERSON] та які є власниками ресторану « [PERSON] », що навпроти банку та приміщення нотаріуса. Свідок [PERSON] зазначила, що приблизно в перших числах грудня 2012 року вона була у приватного нотаріуса Скінтей Ю. І., в приміщенні, що на [ADDRESS] з приводу нотаріального посвідчення перекладу її свідоцтва про шлюб з італійської на українську мову. Це було після обіду, та коли вона зайшла, побачила там [PERSON] , яку на вигляд добре знала та помітила також 2-3 чоловіків, один з яких дуже схожий на її чоловіка. Також їй відомо, що [PERSON] проживає з іноземцем і що [PERSON] разом із чоловіком має у власності ресторан [PERSON] , що навпроти приміщення нотаріуса. Свідок [PERSON] пояснив суду, що є перекладачем в нотаріуса Скінтей Ю. І. Добре знає [PERSON] , яка є його клієнтом, замовляла переклади документів. Свідок був присутнім особисто під час здійснення усного перекладу в нотаріуса Скінтей Ю. І. під час нотаріальної дії, коли [PERSON] та [PERSON] надавав доручення [PERSON] та він здійснював переклад, однак дати не пам`ятає, але це відбувалося в приміщенні по [ADDRESS] . Також його послугами перекладача користувалися іноземці [PERSON] та [PERSON]. При огляді оскаржуваних довіреностей від 06.12.2012 року свідок зазначив, що підпис на довіреностях, а саме на [PERSON] - схожий, а на довіреності [PERSON] - не його підпис, однак свідок зазначив, що його підпис є дуже мінливим та може змінюватися навіть декілька разів на день. Також при огляді реєстру для вчинення нотаріальних дій від 06.12.2012 р., де існує підпис свідка, свідок із впевненістю сказати не міг чи його підпис, через те, що дуже часто змінюється підпис та почерк постійно, а з 2012 року пройшов тривалий час, однак підписи схожі. Відповідно до статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Підстави набуття права власності визначені статтею 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог п.1 ч.1. ст. 346 ЦК України підставами припинення права власності є відчуження власником свого майна. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), що визначається статтею 355 ЦК України. Право спільної часткової власності, визначено статтею 356 ЦК України, згідно з якою власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За приписами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно з статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) 19.12.2012 року укладено договір купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежилих приміщень (кафе-бар та офіс), що знаходяться в [ADDRESS] . Даний договір підписаний [PERSON] , на підставі довіреностей від імені гр. [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. (т.1, а.с. 156-157). В довіреності, виданій 06 грудня 2012 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , за реєстровим №2368, №2369, зазначено певний обсяг повноважень, в тому числі на укладання договору купівлі-продажу стосовно належних йому часток нежилого приміщення під [ADDRESS] (т. 1, а. с. 196-197, т.2, а.с. 194). Довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій №2366, №2367, видана на ім`я [PERSON] від [PERSON] 06.12.2012 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. наявна в повному витягу з Єдиного реєстру довіреностей (т.4, а.с. 199), довіреність, номер в реєстрі нотаріальних дій №2368, №2369, видана на ім`я [PERSON] від [PERSON] 06.12.2012 року, що посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. наявна в повному витягу з Єдиного реєстру довіреностей (т.4, а.с. 222), що підтверджується відповіддю на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 червня 2022 року Першої чернівецької нотаріальної контори Чернівецької області №463/01-16 від 29.06.2022 р. Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Частиною першою статті 245 ЦК України визначено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до законодавства має вчинятися правочин. Статтею 240 ЦК України встановлено, що представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 215 ЦК України, статтей 229-233 ЦК України недійсність вчинених правочинів, визначається тоді, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) Верховний Суд вказав, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, представницьких правовідносин, та в силу ст. 1003 ЦК України підтверджує укладення договору доручення. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. 01.01.2008 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (орендодавці) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень, що знаходяться в [ADDRESS] з метою здійснення орендарем своєї підприємницької діяльності (т. 2, а.с. 154). Орендарем [PERSON] 12.02.2019 року подано до Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області заяву повідомлення про вчинення кримінальних правопорушень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] передбачених ч.5 ст. 206, ч.5 ст. 27, ч.5 ст. 186, ч.1 ст. 365, ч.2 ст. 364 КК України (т. 2, а.с. 165-168). Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 березня 2019 року зобов`язано Чернівецький відділ поліції ГУНП в Чернівецькій області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення на підставі заяви [PERSON] про вчинення кримінальних правопорушень від 12.02.2019 року та розпочати досудове розслідування (т. 2, а.с. 170). Крім того до ЄРДР внесено кримінальне провадження за №12022262020000288. Відповідачку по даній справі [PERSON] у зазначеному провадженні визначено потерпілою особою (т. 5, а.с. 146). Представник позивачів в судовому засіданні пояснив, що позивачі нікого на укладення договору купівлі-продажу від 19 грудня 2012 року 850/1000 ідеальних часток нежилих приміщень (кафе-бар та офіс), що знаходяться в [ADDRESS] не уповноважували, довіреності за реєстровим №2366, №2367, №2368, №2369 на ім`я [PERSON] не підписували та на час складання довіреностей та угоди про відчуження часток у нежилих приміщеннях не перебували на території України. Згідно з статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права. Тому слід урахувати, що ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визнати: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст. 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. Згідно з вимогами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності окремих частин правочину, визначені статтею 217 ЦК України. Зокрема, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно з пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (Глава 3 ч.ч. 1,2), при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими статтею 43 Закону України «Про нотаріат». Зазначена стаття визначає основоположні правила щодо встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, що є обов`язковою умовою вчинення всіх без винятку нотаріальних дій. Згідно з ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють дії по посвідченню довіреностей. Відповідно до ст. 43 вказаного Закону не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, також національний паспорт іноземця або документ, що його замінює. Згідно з ст.45 Закону України «Про нотаріат» - при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. В матеріалах справи наявні копії: паспорта громадянина Великобританії [PERSON] номер [NUMBER] , GBR , виданий Паспортною установою Об`єднаного Королівства 16 серпня 2005 року дійсного до 16 серпня 2015 року (т.1, а.с. 126), паспорта громадянина Великобританії [PERSON] номер [NUMBER] , GBR , виданий Паспортною установою Об`єднаного Королівства 12 червня 2008 року дійсного до 12 березня 2019 року (т.1, а.с. 132), надані приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. вих. №54 від 23 червня 2020 року на ухвалу суду по справі від 12 червня 2020 року (т.3, а.с.174-175), вона здійснила перевірку законності перебування в Україні [PERSON] та [PERSON] за паспортами вказаних осіб під час оформлення та посвідчення довіреностей. Проте на підставі «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року, № 578/5, Типової номенклатури справ державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 1909/5 від 21.12.2012 р. «Про знесення змін до Правил ведення нотаріального діловодства», зареєстрованого і Міністерстві юстиції України 21.12.2012 року за № 2140/22452 із змінами, внесеними згідно з Наказами Міністерства юстиції, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 березня 2015 p. за № 298/26743 та номенклатури справ приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І. за 2007-2012 роки, відібрані до знищення як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення, документи, в тому числі і «Нотаріально посвідчені Довіреності (термін дії до З років)» за 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 та 2012 рік. Відповідно до Акту про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду № 1 від 29 березня 2019 року документи, які суд просив надати (довіреності та копії документів до них) - знищені, згідно вимог чинного законодавства України. Наявний в матеріалах справи оригінал паспорта громадянина Великобританії [PERSON] номер [NUMBER] , GBR , виданий Паспортною установою Об`єднаного Королівства 16 серпня 2005 року дійсний до 16 серпня 2015 року, був погашений в серпні 2010 року при отриманні нового паспорта [NUMBER] , виданого 19 серпня 2010 року та анульований 27 жовтня 2014 року, що підтверджується довідкою паспортного відділу Її Величності Арагонський суд від 21 вересня 2021 року з Апостилем, перекладом та затвердженням нотаріусом (т. 3, а.с. 86-91). Суд не бере до уваги твердження представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І. - Якобишеної Т.Д. щодо неналежності оригінала паспорта громадянина Великобританії [PERSON] номер [NUMBER] , GBR , як доказу, оскільки його подано на англійській мові, що суперечить Закону України «Про забезпечення функціонування української мови, як державної», оскільки предметом дослідження даного доказу є факт анулювання даного паспорту шляхом погашення, а не інформація зазначена в паспорті англійською мовою. Даний доказ свідчить про те, що довіреність видана приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю. І. 06 грудня 2012 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , за реєстровим №2366, №2367 на підставі анульованого паспорта громадянина Великобританії [PERSON] номер [NUMBER] . Інших належних та допустимих доказів, що підтверджували чи спростовували б перебування позивачів на територіїї України на час укладення спірних довіреностей та договору купівлі-продажу суду сторонами не надано. Відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адвокатський запит від 26.09.2018 року вказано, що інформація у базі даних осіб, щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом п`яти років (т.1, а.с. 78). Суд не може брати до уваги як належний і допустимий доказ по справі висновок експерта №0911/019-С від 20 листопада 20.11.2019 року проведений за клопотанням адвоката Якобишеної Т.Д. (т.3, а.с. 8-25), з огляду на те, що його висновки спростовуються іншими доказами. Як зазначено експертом у висновку дана експертиза проведена відповідно до п. 6.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Мінюсту № 53/5 від 08.10.1998 року з метою отримання орієнтованої інформації шляхом опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, суд не бере до уваги висновок спеціаліста поліграфолога, який провів психофізичне дослідження та вважає його неналежним та недопустимим доказом в розумінні статей 76-80 ЦПК України та враховує висновки ККС Верховного Суду, викладені в Постанові від 18 серпня 2020 року по справі № 628/2370/17. Призначення та проведення експертизи у цивільному судочинстві регулюється ст.ст. 103 - 113 ЦПК України, Законом України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 року № 4038-XII, «Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», що затверджено наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 (далі «Інструкція»). Відповідно до ч.ч.1-2 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Що стосується посилання представника третьої особи приватного нотаріуса Скінтей Ю.І. адвоката Якобишеної Т. Д., що нотаріус не несе відповідальність у разі, якщо особа яка звернулася до нього за вчиненням нотаріальних дій подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальних дій, із посиланням на практику зазначену в Постанові КЦС ВС від 11 грудня 2019 року у справі № 161/18823/14-ц, суд вважає не доцільним, оскільки в даній справі не досліджувалися зазначені питання та не є предметом спору даної справи. 25.06.2019 року через канцелярію суду надійшов відзив відповідачки [PERSON] , в якому вона позов визнала повністю та пояснила суду вона звернулась до приватного нотаріуса Скінтей Ю.І. та попросила її оформити доручення від імені позивачів [PERSON] і [PERSON] на право нею управляти, розпоряджатися та укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі купівлі-продажу. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] 08.11.2018 р. отримала ухвалу про відкриття провадження від 04.10.2018 р., повістку на судове засідання, призначене на 21.11.2018 р. на 09:15, про що свідчить рекомендоване повідомлення про врученняпоштового відправлення (т.1, а.с. 64). Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ст. 120 ЦПК України). Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 123 ЦПК України). Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч.1 ст. 127 ЦПК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 листопада 2018 р. відповідачу визначено 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву. Оскільки відповідачка 08.11.2018 р. отримала вищевказану ухвалу, відтак останнім днем подання відзиву є 26.11.2018 р. Відповідачкою [PERSON] було надано відзив на позов 25.06.2019 року з пропущенням процесуального строку, крім того, не зазначено обґрунтованих причин пропуску строку та клопотань про його поновлення. Враховуючи викладене, суд не бере до уваги відзив [PERSON] у зв`язку з порушенням строку на його подання. Також в клопотанні до Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 квітня 2022 року, завіреному приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л. за реєстровим №1558 (т.4, а.с. 123) відповідачка [PERSON] заявила, що відзив підтримує в повному обсязі, та що її визнання позову ґрунтується на доказах, які є у справі в частині укладення угоди від 19.12.2012 року за підробленими довіреностями від 06.12.2012 року, про що на час укладення угоди було відомо відповідачці [PERSON] та її представнику [PERSON] . Згідно з статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Пунктом 3 частини першої статті 215 ЦПК України передбачено, що судове рішення має містити мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази. Таким чином, достовірність доказів (відповідність їх дійсності) є предметом пізнавальної діяльності суду. Суд не бере до уваги це клопотання, оскільки, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 квітня 2022 р. явку відповідачки [PERSON] у судове засідання визнано судом обов`язковою. Дане клопотання не може замінити пояснення відповідача в судовому засіданні, обмежує права інших учасників процесу задавати питання, крім того такого порядку надання показань цивільно-процесуальним законодавством не передбачено. В матеріалах справи є лист приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Новосельської І.Л., в якому вона повідомила суд, що інформація зазначена [PERSON] в заяві від 26 квітня 2022 року з 4 абз. по 10 абз. включно не підтверджена та не перевірялась нотаріусом. Тому просила суд, при розгляді цивільної справи не приймати вказану заяву, як підтверджений та засвідчений нотаріусом факт (т.4, а.с. 171). Суд вважає, що висновки експерта Українського науково - дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України за № 270/1 від 26.07.2019 року (т.2, а.с.234-237) та за № 252/1 від 23.07.2019 року (т.2, а.с.230-233) є недопустимими доказами по даній справі, оскільки подані відповідачкою [PERSON] з порушенням процесуальних строків без вказівки на поважність підстав їх порушення, а саме 16 вересня 2019 року. Судом раніше було встановлено, що відповідачка [PERSON] 08.11.2018 р. отримала ухвалу про відкриття провадження від 04.10.2018 р., повістку на судове засідання, призначене на 21.11.2018 р. на 09.15, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1, а.с. 64). А тому, відповідно до ст. 126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У висновку експерта відповідно до ч.5 ст.106 ЦПК України зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Отже, поданий відповідачкою висновок не є висновком експерта у розумінні ст.106 ЦПК України, оскільки не містить відомостей, що його підготовлено для подання до суду у зв`язку із розглядом даної справи. Особливості призначення та проведення почеркознавчої експертизи визначаються Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5. Згідно з п.1.1 Методичних рекомендацій для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Відповідно до п.1.3 Методичних рекомендацій, для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Згідно з ч.1 ст.107 ЦПК України при призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Відповідно до висновку експерта №386-К від 26.03.2020 року підпис в графі «ПІДПИС ___ [PERSON] » у довіреності посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. від 06.12.2012 року - виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його підпису. Підпис в графі «ПІДПИС ___ [PERSON]» у довіреності посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. від 06.12.2012 року - виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його підпису (т.3, а.с. 48-51). Ухвалою суду від 21 липня 2020 року було задоволено клопотання третьої особи про призначення у справі повторної судово-почеркознавчої експертизи, виходячи з того, що для ухвалення законного і обґрунтованого рішення в справі необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, тому для з`ясування обставин, які мають значення для справи, а саме чи виконані позивачами підписи в оригіналах доручень, посвідчених приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. від 06.12.2012 року судом призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу. З висновку експерта за результатами проведення повторної судово-почеркової експертизи №6613 від 24.11.2020 року - підпис від імені [PERSON] , розташований після слова: «Підпис», перед словом «[PERSON]» на зворотній стороні довіреності, укладеної в м. Чернівці Чернівецької області від імені громадянина Великобританії [PERSON] , [INFO] посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєстрованої в реєстрі за №№ 2366,2367, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів. Підпис від імені [PERSON] , розташований після слова: «Підпис», перед словом «[PERSON]» на зворотній стороні довіреності, укладеної в м. Чернівці Чернівецької області від імені громадянина Великобританії [PERSON] , [INFO] посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. та зареєстрованої в реєстрі за №№ 2368,2369, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів (т.4, а.с. 8-15). Доводи представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. - Якобишеної Т.Д. щодо неналежності та недопустимості висновків експертиз, оскільки надані судом для проведення експертизи матеріали, не відповідають вимогам до документів, які встановлені для вільних зразків, а також ряд документів є такими, що посвідчені з порушенням вимог щодо її форми та посвідчення є, безпідставними, оскільки вільні та експериментальні зразки підписів відповідають вимогам Закону України «Про проведення експертиз», Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої Наказом МЮУ 08.10.1998 року за №53/5, зі змінами від 10.01.2019 року та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Згідно з п.1.13 Інструкції - достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання його такої кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку чи підпису певного виконавця. Послідовність зазначення в документах завірених нотаріусами прізвища ім`я по батькові, наявність або відсутність підпису перекладача не спростовує справжність і належність підписів позивачів на даних документах, які в свою чергу відповідають вимогам вільних зразків підписів для проведення почеркознавчої експертизи. Дані документи являються порівняльним матеріалом для проведення судово-почеркознавчої експертизи, тому їм не може бути надана оцінка щодо правильності їх оформлення. Інші аргументи щодо невідповідності документів до вимог, які встановлені для вільних зразків спростовано також постановою Чернівецького апеляційного суду від 04 вересня 2020 року по даній справі, якою суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з метою з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, для вирішення яких необхідні спеціальні знання, без яких встановити відповідні обставини неможливо задовольнив клопотання третьої особи Скінтей Ю.І. та призначив по справі повторну судово-почеркознавчу експертизу та долучив всі належні документи для її проведення. Отже, враховуючи, що довіреності, посвідчені 06 грудня 2012 року видані від імені [PERSON] , [PERSON] на ім`я [PERSON] , зареєстровані в реєстрі за № 2366, 2367, № 2368, 2369 , не підписувались [PERSON] , [PERSON] , тому не відповідали внутрішній волі на вчинення цих правочинів (на видачу таких довіреностей) та свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення таких правочинів, такі правочини будь-якої юридичної сили не мають. З огляду на встановлену судом недійсність вищевказаних довіреностей, які передували вчиненню спірного договору купівлі-продажу (серія та номер: ВТВ №017477) від 19.12.2012 року та на підставі яких діяла [PERSON] від імені [PERSON] , [PERSON] під час укладення даного договору, суд, враховуючи положення ст. 216 ЦК України, відповідно до якої, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, приходить до висновку, що укладення такого правочину та настання юридичних наслідків обумовлених ним не відповідало їх внутрішній волі. Це також свідчить про відсутність волевиявлення позивачів на укладення договору купівлі-продажу (серія та номер: ВТВ №017477) від 19.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Саме така правова позиція викладена Верховним судом України в постанові №6-165цс13 від 09 квітня 2014 року. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання вказаного правочину - договору купівлі-продажу (серія та номер: ВТВ №017477) від 19.12.2012 року недійсним. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 8 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, встановивши, що спірний договір, який за формою та змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, визнає цей договір недійсним за нормами ст.ст. 203, 215 ЦК України (підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення). За змістом ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Водночас, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.21 та п.22 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи визнано недійсним.У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень загальною площею 386,7 кв. м. по [ADDRESS] , зареєстровано на праві приватної власності 18.06.2014 року за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (серія та номер: ВТВ №017477) від 19.12.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. (т.1, а.с. 14-17). При укладенні спірного договору купівлі-продажу майна 06 грудня 2012 року [PERSON], як покупець майна, поклалася на всі відповідні державні реєстри та добросовісно за відплатним договором набула майно. Характерною ознакою речового права є його абсолютний характер. Абсолютність речового права закріплює юридичне відношення управненої особи саме до речі, а не до конкретної зобов`язаної особи, що є характерним для зобов`язальних прав. Речовому праву управненої особи на річ кореспондується пасивний обов`язок будь-яких третіх осіб не перешкоджати управненій особі у використанні речі та не вчиняти будь-яких інших дій щодо речі без згоди управненої особи. У зв`язку з цим сучасне речове право характеризується ще однією ознакою - його публічністю. Відповідно до цієї ознаки речові права підлягають публічній реєстрації, що робить їх наявність і зміст доступним для всіх третіх осіб - учасників цивільних правовідносин. В Україні реєстрація речових прав та їх обтяжень відбувається відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». Таким чином, перш ніж набути у власність об`єкт нерухомості набувач має можливість довідатися про об`єкт права власності. Так, Велика Палата в постанові від 23 жовтня 2019 року у справі 922/3537/17 вказала, що «добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості,тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» (п. 38 постанови). Такого ж висновку дійшли Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 487/1398/15, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 905/2947/17. Дослідивши матеріали справи, суд вважає [PERSON] добросовісним набувачем 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень загальною площею 386,7 кв. м. по [ADDRESS] оскільки в судовму засіданні не встановлено жодних обставин, які б свідчили, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу приміщень їй було відомо про дії [PERSON] . Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатними договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Згідно з п.26 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Враховуючи, що спірне нерухоме майно вибуло у позивачів поза їх волею, позовна вимога про повернення в натурі частини нежитлових приміщень [PERSON] , за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав позивачів, як власників цього майна. Судова практика щодо застосування положень статті 388 ЦК України є усталеною та відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини, витребування майна з незаконного володіння останнього власника [PERSON] призводить до ефективного захисту порушених прав позивача та практичній реалізації судового рішення. Задоволення позову та витребування спірного майна у відповідача, як добросовісного набувача на користь позивачів не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відповідає справедливому балансу інтересів сторін та є пропорційним заходом захисту порушених прав позивачів. Вимоги щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо частини нежитлових приміщень, скасування права власності на частину нежитлових приміщень, визнання права власності на частину нежитлових приміщень є похідними, тому їх вирішення залежить від задоволення первісних. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено правовий висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Згідно з ч. 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (чинної на час подачі заяви про збільшення позовних вимог) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Проте, представниками відповідачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] заявлено клопотання про застосування позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду вирішила виключну правову проблему, яка стосується визначення початку перебігу позовної давності у правовідносинах щодо витребування майна від добросовісного набувача. Враховуючи положення частини п`ятої статті 12 ЦК України, згідно з якими добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне, можна зробити висновок, що відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що вказували б на протилежне. Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить про виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна, майно відчужене особою, яка не мала на це право, відчужене майно придбав добросовісний набувач, відповідно до ст. 388 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на вимоги п.2, 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, згідно з якими, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначено в позовних заявах, [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - в листопаді 2018 р. дізнались, що належне їм майно є власністю [PERSON] , яка придбала його на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від їх імені згідно довіреності від 06.12.2012 року. Передаючи справу № 914/3224/16 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив про необхідність вирішення питання щодо застосування судами положень статей 256, 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності у правовідносинах, що регулюються ст. 388 ЦК України, а саме з моменту, коли особа довідалася/або могла довідатися про момент порушення її права, тобто з вибуття майна із власності або користування чи з моменту набуття майна особою, у якої це майно перебуває на час подачі позову. За результатами розгляду справи Велика Палата ВС дійшла висновку, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється з моменту, коли майно вибуло з власності власника. При цьому, Суд зауважив, що строк позовної давності не підлягає поновленню у разі укладання надалі договору купівлі-продажу відповідного майна. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду у справі: 7.1. Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 7.10. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. 7.11. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 7.12. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. 7.13. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦK України). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Оскільки право власності позивачів [PERSON] та [PERSON] було порушено в момент вибуття 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень (кафе-бар та офіс), що знаходяться за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 19.12.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від їх імені на підставі довіреностей № 2366, 2367, № 2368, 2369, суд має перевірити, коли про порушення прав або про особу, яка його порушила, довідались або могли довідатися позивачі. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 359/6456/15. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. З матеріалів справи встановлено, що позивачі платили за будівельні матеріали та здійснювали ремонтні роботи на території кафе-бару «Рефлекшн» та добудови, а саме купляли вікна в 2017 році, що не оспорюється сторонами та підтверджується копією комерційної пропозиції від 10.07.2017 року ТМ «Вікна плюс» (т.2, а.с. 171-172), копією квитанції з приходного ордеру №28 від 10.07.2017 р. (т.2, а.с. 173), пропуском № 5931 від 26 квітня 2016 року на отримання для будівництва добудови до кафе-бару з офісом «Рефлекшен» 24 м. труб, 240 м. арматури та проведення оплати за даний товар 5440 гривень (т. 3, а.с. 75), товарними чеками від 20.04.2016 року та від 28.04.2016 року на придбання у ПП Омега м. Чернівці, вул. Сторожинецька, 102 цементу в кількості 110 мішків загальною вагою 2750 кг. (т. 3, а.с. 73-74), накладною № ОС-0000284 від 29.04.2016 року на придбання 2000 кг. річкового піску (т. 3, а.с. 76), видатковими накладними № k&k-000064 від 07 травня 2016 року та № k&k-000071 від 09 травня 2016 року на придбання будматеріалів (т. 3, а.с. 77-78), рахунками фактури № ЧЦ-0003084/ЧЦ від 18 травня 2017 року та № ЧЦ -0002914/ЧЦ від 13 травня 2017 року ТОВ «Буковина Інстал» (т. 3, а.с. 81-82) на придбання через [PERSON] матеріали для опалення в приміщення кафе-бару «Оптіміст», яке було встановлено [PERSON] за кошти позивачів через орендаря приміщення [PERSON] , що не оспорюється сторонами. З показів свідка [PERSON] вбачається, що позивачі до 2018 року, як співвласники майна платили орендну плату за приміщення, купляли будівельні матеріали на добудову до приміщення і побудували на земельній ділянці, яка належить їм на праві власності приміщення кафе «Оптіміст», будівництво якого було завершене у 2017 році, що підтверджується також витягом АТКБ «Приватбанк» по картці [NUMBER] і додатковим карткам договору за період 01.01.2017 року - 21.10.2019 року [PERSON] (т.3, а.с. 71), згідно з якими він отримував від позивача по справі [PERSON] грошові кошти для оплати обладнання та будівництва приміщення кафе бару «Оптіміст». Також представник позивачів надав суду докази того, що у позивачів були технічні паспорти квартири (т.2, а.с.159-163) №1 житлового будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 06.12.2004 р.(т.2, а.с.158, 164) до реконструкції та після. Згідно з якими позивачі у даній квартирі, яка межує з земельною ділянкою замурували вікна, які виходили на дану земельну ділянку для того, щоб мати можливість добудувати додаткові приміщення на земельній ділянці площею 0,0224 гавпритул до своєї квартири із використанням суміжної стіни квартири, де були замуровані вікна, як суміжні стіни квартири для будівництва кафе «Оптіміст». Отже, все вищезазначене доводить те, що позивачі планували та здійснювали реконструкцію приміщень з 2008 року по 2017 рік, продовжували інвестувати кошти у їх розширення, виготовляли технічні паспорти, проекти будівництва, тощо. І як наслідок, цікавились станом спірної нерухомості, могли отримати інформацію та знати про стан своїх майнових прав. У частині першій статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачі повинні були також довести той факт, що вони не могли дізнатися про порушення свого цивільного права з 2012 року, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України [у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 74 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. 18.06.2014 року відповідачка [PERSON] зареєструвала за собою право власності на придбане 19.12.2012 року нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень, серія та номер: ВТВ№017477, що підтверджується наявною у справі Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 14-16, т.2, а.с.27-29). Перебіг позовної давності починається з моменту коли позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права та жодним чином не пов`язаний з вчиненням жодних правочинів, щодо цього майна чи його реєстрацією за добросовісним набувачем, про що і вказано в правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у Постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Однак, суд погоджується з доводами представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] , про те, що був пропущений строк позовної давності. Якщо припустити, що позивачі [PERSON] та [PERSON] могли довідатися про порушення свого права і про особу, яка його порушила, з вказаної дати 18.06.2014 року, звернувшись особисто або через свого представника до відповідного реєстратора за отриманням необхідної інформації. Як свідчать матеріали справи, позивачі в м. Чернівці мали місце проживання, картки фізичних осіб, платників податків, займалися підприємницькою діяльністю, з 2008 року здавали спірне приміщення в оренду, отримували орендну плату, з 2008 року по 2017 рік планували та здійснювали реконструкцію приміщень, виготовляли технічні паспорти. Крім того, відповідно до відомостей про осіб, які перетнули державний кордон (т.5, а.с. 148), [PERSON] з 2017 рік по 2022 рік часто перетинав державний кордон України та перебував та території України. Судом встановлено, що після 2012 року позивачі підтримували зв`язок з [PERSON] , що підтверджується кількістю довіреностей від імені позивачів на ім`я [PERSON] (т.4, а.с. 198-254), вели з нею спільну підприємницьку діяльність, даний факт підтверджується реєстрацією підприємства «Рефлекшн» по [ADDRESS] де засновником є один з позивачів - [PERSON] , а директором [PERSON] (т.5, а.с. 144), Саме по собі твердження позивачів про те, що вони дізнались про порушення свого права [PERSON] - 25.09.2018 р. через свого представника, [PERSON] - в листопаді 2018 р. з документів, отриманих з суду, не свідчить про неможливість довідатись про порушення своїх прав саме щодо спірних приміщень та вчинити дії на їх захист, оскільки спірні приміщення вибули із власності позивачів ще у 2012 році, а з позовом позивачі звернулись до суду тільки у вересні 2018 року. Факт відсутності позивачів в Україні та аргументи представника позивачів, що вони не могли знати, що їх частки продані, так як вони рідко приїжджали до України не може прийматись до уваги судом з вищезазначених підстав та відповідно до того, що доступ до державних реєстрів, що засвідчують право власності на майно є вільним, що не заважає перевірити стан майнових прав перебуваючи закордоном. Суд, оцінивши вказані докази та обставини за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що позивачами не доведено той факт, що вони не могли дізнатись про порушення свого цивільного права з 2012 року по 2018 рік. Для даних спірних правовідносин встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки, строк якої пропущено, як з моменту вибуття 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень звласності позивачів [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2012 р. (19.12.2015 р.), так і з моменту реєстрації права власності на 850/1000 ідеальних часток нежитлових приміщень [PERSON] коли позивачі достеменно повинні були дізнатись - 18.06.2014 року (18.06.2017 р.). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини четвертої цієї статті власність зобов`язує. 05 вересня 2022 року Верховний Суд зробив такий правовий висновок у справі №385/321/20: ВС звернув увагу, що добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. У позивачів не було об`єктивних і суб`єктивних причин не контролювати належним чином свою власність. Вони мали можливість і зобов`язані були знати про стан своїх майнових прав. Враховуючи, вищенаведене позивачі [PERSON] та [PERSON] , всупереч вимогам ч.1 ст. 81 ЦК України, не довели той факт, що вони не могли дізнатися про порушення своїх прав з 2012 чи 2014 року, не вказали на наявність розумних та поважних причин пропущення строку позовної давності, тому обґрунтованим є її застосування до спірних правовідносин, протилежного позивачами не доведено. Інший висновок суду суперечитиме принципу змагальності цивільного процесу та презумпції можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до абз. 1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності, як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] були власниками спірного нерухомого майна, а саме по 425/1000 ідеальних часток в нежитлових приміщеннях загальною площею 386,7 кв.м. по [ADDRESS] та це майно не відчужували, воно вибуло з власності не з їхньої волі, на підставі довіреностей посвідчених 06 грудня 2012 року від імені [PERSON] , [PERSON] на ім`я [PERSON] , зареєстрованих в реєстрі за № 2366, 2367, № 2368, 2369, які вони не підписували та які не відповідали їх внутрішній волі, чим порушено права позивачів, проте ними пропущено строк позовної давності, про застосування наслідки спливу якого було заявлено представниками відповідачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , а позивачі не навели достатніх та переконливих доказів поважності пропуску цього строку, тому у задоволенні позову слід відмовити з цієї підстави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed