Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивач в вересні 2022 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки при звільненні. В обґрунтування посилається, що 17 червня 2022 року відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України [PERSON] було звільнено з посади виконуючого обов`язки директора ДП «АПФ «ЛЕАНКА» в зв`язку з припиненням повноважень. З даним наказом позивач був ознайомлений 22 червня 2022 року. В цей же день позивачу було надано довідку про його доходи, відповідно до якої існує заборгованість відповідача з розрахунку по заробітній платі: 83235,06 грн. - нарахована (але не виплачена) заробітна плата за період: травень 2020, березень 2022 - червень 2022; 85014 грн. - нарахована (але не виплачена) вихідна допомога у відповідності до ст. 44 КЗпП України. Загальна сума заборгованості складає 168 249,06 (сто шістдесят вісім тисяч двісті сорок дев`ять гривень, 06 копійок) грн. Станом на день подання позовної заяви до суду обов`язок по погашенню відповідачем перед позивачем не виконано в повному обсязі. У зв`язку з невиплатою в день звільнення всіх належних сум, позивач просить стягнути з ДП «АПФ «ЛЕАНКА» заборгованість по нарахованій та невиплаченій заробітній платі (з урахуванням податків та зборів) у розмірі 168 249,06 (сто шістдесят вісім тисяч двісті сорок дев`ять гривень, 06 копійок) грн., середній заробіток за весь період затримки виплати заробітної плати за весь період по день ухвалення судового рішення та понесені судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва 22 вересня 2022 року справу прийнято до провадження та прийнято рішення розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 03.11.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги визнаються частково. 22.11.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Відповідачем у вказані законом строки заява із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надавався. Будь-яких клопотань від сторін не надходило. Судом, дослідивши надані докази встановлено. У період з 26.05.2020 по 22.06.2022 позивач працював в ДП «АГРОПРОМИСЛОВА ФІРМА «ЛЕАНКА» на посаді виконуючого обов`язки директора. 17 червня 2022 року в.о. Голови ФДМ України прийняла наказ № 625 про звільнення [PERSON] з посади в.о. директора на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України в зв`язку з закінченням повноважень. З даним наказом позивач був ознайомлений 22.06.2022 р. В той же день (в день фактичного звільнення) позивачу було надано довідку № 32 про наявність перед ним заборгованості по заробітної плати, з яких: 83235,06 грн. - нарахована (але не виплачена) заробітна плата за період: травень 2020, березень 2022 - червень 2022; 85014 грн. - нарахована (але не виплачена) вихідна допомога у відповідності до ст. 44 КЗпП України. Загальна сума заборгованості складає 168 249,06 грн. Положення частини першої статті 2 ЦПК України передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпПУ працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ст. 44 КЗпПУ при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. За ст. 47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідачем визнається заборгованість по заробітній платі перед позивачем у розмірі 168249,06 грн. (з урахуванням податків та зборів), яка складається з: 3002,70 грн. - за травень 2020 року; 14169 грн. - за березень 2022 року; 14169 грн. - за квітень 2022 року; 14169 грн. - за травень 2022 року; 37725,36 грн. - за червень 2022 року та 85014 грн. невиплаченої вихідної допомоги. Але не погоджується з розрахунком позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку. За встановлених обставин по справі суд зазначає наступне. Як передбачено частиною першою статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як шість місяців. Але, зазначені зміни до ст. 117 КЗпП були внесені на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набув чинності 19.07.2022. Позивач був звільнений 22 червня 2022 року, тобто до дати прийняття та набрання чинності даного нормативно-правового акту. На день спірних правовідносин ст. 177 КЗпП була викладена в наступній редакції: «В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку». Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 № 5 готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду. Тобто, до спірних правовідносин потрібно застосовувати закон, чинний на момент їх виникнення. Також, аналогічний висновок зробив Європейський суд з прав людини у справі «Дімопулос проти Туреччини» (№ 37766/05). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Згідно пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки № 81 від 18.10.2022 року заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці, що передували події звільнення (квітень-травень) складає 28338 грн. Відповідно до довідки № 82 від 18.10.2022 року середньоденна заробітна плата становить 659,02 грн. Відповідно до ст. 67 КЗпП України, робочий час від понеділка до п`ятниці включно, вихідні субота та неділя, святкові дні - відповідно до рекомендацій державних службовців в Україні. Відповідно до ст. 73 КЗпП України та розпорядженнями КМ України робочих днів за період: з 01 червня 2020 року по 31 грудня 2020 року - становить 149 днів; з 01 січня 2021 року по 05 грудня 2022 року - становить 488 днів. Таким чином, на момент винесення рішення розрахунок середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати складає: 659,02 грн. х 637 робочих дні = 419 795,74 грн. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як роз`яснено у пунктах 6, 20, 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні суми, що підлягають стягненню. Оскільки справлення і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про зазначає в резолютивній частині. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю України, встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року). Згідно з п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд вважає за можливим допустити негайне виконання рішення про стягнення заробітної плати нарахованої та невиплаченої за червень 2022 року у розмірі 10693,58 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до норм п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат щодо оплати судового збору в розмірі 4222,01 грн.

Outcome: partial