Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

До Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області звернувся адвокат Титорчук С.Ф. з позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] з відповідачем з 20.12.2019 року перебувала в юридичному шлюбі, який за рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 24.09.2021 року був розірваний. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає разом з позивачкою у квартирі за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] Після припинення спільного проживання відповідач дуже рідко став цікавитися життям дитини, не бере участі в її вихованні, за винятком не тривалого побачення один раз на місяць, у зв'язку з чим за рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 13.07.2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дочки у розмірі ј частини усіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка вважає, що оскільки вона сумлінно виконує батьківські обов'язки, матеріально утримує дитину, займається її вихованням та розвитком, то визначення місця проживання дитини саме з нею буде відповідати якнайкращому забезпеченню її інтересів. 05.09.2022 року у даній справі була винесена ухвала суду про закриття провадження у зв'язку з відсутністю предмета спору, яку було оскаржено представником позивачки. 17.11.2022 року з Чернігівського апеляційного суду до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області повернулася дана цивільна справа з ухвалою від 08.11.2022 року, якою апеляційну скаргу було задоволено, ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05.09.2022 року - скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. У судове засідання позивачка та її представник не з'явилися, проте останній подав до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав та просив провести розгляд без участі сторони позивача (а.п.167-167). Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися також, проте останній подав до суду заяву, у якій заперечував проти задоволення позову, оскільки предмет спору відсутній, та просив провести розгляд справи без участі сторони відповідача (а.п.171-172). Представники третіх осіб: органу опіки та піклування Прилуцької міської ради та служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, проте завчасно подали до суду заяви, згідно з якими просили провести розгляд без їх участі (а.п.65, 77). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони з 20.12.2019 року перебували у юридичному шлюбі (а.п.6), який за рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 24.09.2021 року, що набрало законної сили 25.10.2021 року, було розірвано. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], від даного шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.п.7), яка відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання, виданих відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА №75971572 та №75971244 від 17.12.2021 року зареєстрована разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.п.9, 10), що також підтверджується копією характеристики, виданої ОСББ «Голосіївська фортеця» за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] (а.п.8). Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2010 року, власницею квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], та в якій проживають мати з дитиною, є позивачка (а.п.11). З висновку Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації №100-5150 від 21.07.2022 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з її матір'ю [PERSON] Разом з тим, у висновку також вказано про те, що стосовно визначення місця проживання дитини до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області звернулася із заявою мати дитини з нібито існуючим спором з цього питання, але таке не відповідає дійсності, оскільки на даний час мати з донькою перебувають за межами України у Латвії у зв'язку з воєнним станом, на що батько дитини надав нотаріально оформлений дозвіл для її виїзду за кордон. Батько піклується про майбутнє дитини та матеріально утримує її. Окрім цього, після того, як подружжя припинило спільно проживати, дитині виповнилось лише 8 місяців і батько чітко усвідомлював, що у такому віці дитині найкраще залишитися з матір'ю, не виключаючи можливості, що в майбутньому дитина самостійно зможе обрати, з ким із батьків вона хоче проживати, а станом на сьогоднішній день [PERSON] не заперечує проти того, щоб дитина проживала саме з матір'ю (а.п.66-68). Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Предметом спору у даній справі є визначення місця проживання дитини. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). У постанові від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 Сімейного кодексу України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 Сімейного кодексу України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, суд, враховуючи перш за все інтереси дитини та її вік, оцінивши всі обставини, які у даному конкретному випадку мають істотне значення для визначення її місця проживання, подані докази в їх сукупності, висновок органу опіки та піклування, беручи до уваги всі можливості батьків забезпечити належні умови для виховання та розвитку дитини, її духовний та фізичний розвиток, та зважаючи на те, що батько не заперечує проти проживання дитини з матір'ю, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] саме з матір'ю - [PERSON]. Відповідно до ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають понесені нею витрати на сплату судового збору в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та ст.29 ЦК України, ст.19, 141, 160, 161 СК України,

Outcome: approved