Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

В жовтні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Смоли» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Смоли» на користь, [PERSON] , заборгованість по заробітній платі у тому числі компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 66 009,68 грн. без утримання податків та зборів, середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 114 257 гривень з коригуванням вказаної суми на день винесення рішення та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачем вказано, що вона, [PERSON] 23.04.2002 року була прийнята на роботу до Державного підприємства «Смоли» на посаду слюсаря - ремонтника. Наказом № 20/ос від 01.02.2022 року трудовий договір з відповідачем припинено, звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України. З червня 2021 року відповідач не сплачував позивачу заробітну плату, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Позивачка неодноразово зверталась з проханням виплатити заробітну плату та заборгованість, на що відповідач не реагує. 30 червня 2022 року Державне підприємство «Смоли» припинено шляхом його перетворення в Акціонерне товариство «Смоли», про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Акціонерне товариство «Смоли» з моменту його державної реєстрації є правонаступником всіх прав та обов`язків Державного підприємства «Смоли». Позивач 23.08.2022р. звернувся разом з іншими робітниками до підприємства щодо надання довідки про нараховану але не виплачену заробітну плату. Відповідач надав довідку за № 42 від 30 серпня 2022 року згідно з якою заборгованість по заробітній платі щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати згідно вказаної довідки складає: 66 009,68 грн., без утримання податків та зборів, суми невиплаченої заробітної плати з урахуванням податків та зборів з червня 2021 року по лютий 2022 рік становить 51 701,35 грн.. При звільненні позивача з підприємства з ним не було проведено повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені. Згідно із довідкою відповідача № 42 від 30 серпня 2022 року на час звільнення належні до сплати позивачу суми склали з урахуванням податків: - заборгованість по заробітній платі за червень 2021 рік - 2721,55 грн.; - заборгованість по заробітній платі за липень 2021 рік - 3902,00 грн.; - заборгованість по заробітній платі за серпень 2021 року - 4969,03 грн.; - заборгованість по заробітній платі за вересень 2021 року - 5599,62 грн.; - заборгованість по заробітній платі за жовтень 2021 року - 5202,44 грн.; - заборгованість по заробітній платі за листопад 2021 року - 4965,95 грн.; - заборгованість по заробітній платі за грудень 2021 року - 5299,50 грн.; - заборгованість по заробітній платі за січень 2022 року - 13 003,93 грн., в т.ч. компенсація за невиплачену відпустку 9 713,76 грн.. Всього заборгованість щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати згідно вказаної довідки складає: 66 009,68 грн. без утримання податків та зборів. Середньоденна заробітна\~плата на\~день звільнення\~складає:\~заробітна плата\~за повні\~останні два\~місяці (січень\~+\~лютий/\~кількість відпрацьованих\~днів)\~дорівнює сумі\~611\~гривень (16 327,76 + 7510,82/39 днів). Середній заробіток за період затримки розрахунку розраховується відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а саме нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Сума середнього заробітку за період затримки з 01.02.2022 року по 31.10.2022 року складає 187 днів, тобто сума середнього заробітку за період затримки складає: 611 гривень середньоденна х 187 днів затримки = 114 257 гривень. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайновоі) шкоди», моральну шкоду, позивач оцінює в 10 000,00 грн. Позивач вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 10 000,00 грн. та компенсаційні виплати в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 114 257 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача\~у судове\~засідання не\~з`явився,\~надав заяву\~щодо розгляду\~справи за\~його відсутності\~та відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~пояснив,\~що незважаючи\~на зміну\~організаційно-правової\~форми,\~підприємство залишається\~підприємством державного\~сектору економіки,\~заснованим на\~державній формі\~власності,\~жодних коштів\~з державного\~або з\~будь-яких\~інших бюджетів\~до підприємства\~вже багато\~років не\~надходить взагалі,\~і підприємство\~намагається здійснювати\~свою діяльність\~у дуже\~складних фінансових\~умовах функціонування,\~розраховуючи виключно\~на кошти,\~які отримані\~від власної\~господарської діяльності,\~маючи при\~цьому значну\~кількість обумовлених\~чинним законодавством\~щомісячних грошових\~зобов`язань.\~Так склалось,\~що внаслідок\~об`єктивних,\~незалежних від\~підприємства причин,\~у тому\~числі і\~політичних,\~підприємство втратило\~великі сегменти\~ринку збуту,\~що призвело\~до значного\~скорочення обсягів\~реалізації продукції\~і вплинуло\~на значне\~скорочення обігових\~коштів підприємства.\~Окрім того,\~більш як\~півтора роки\~Державною службою\~експортного контролю\~України на\~підставі ст.\~10\~Закону України\~«Про державний\~контроль за\~міжнародними передачами\~товарів військового\~призначення та\~подвійного використання»\~до всіх\~іонообмінних смол\~виробництва підприємства\~застосовувались процедури\~державного експортного\~контролю,\~що мало\~наслідком неможливість\~здійснення вільного\~експорту продукції\~підприємства і\~необхідність тривалого\~і складного\~за процедурою\~отримання відповідного\~дозволу на\~експорт за\~кожним окремим\~контрактом.\~Зазначені обставини\~поставили підприємство\~в неконкурентне\~становище порівняно\~з іншими\~виробниками іонообмінних\~смол (зокрема,\~зарубіжними),\~суттєво нашкодили\~діловій репутації\~підприємства і\~спричинили втрату\~споживачів продукції\~і відмову\~від подальшої\~співпраці.\~Внаслідок вищевказаного\~підприємство працює\~у режимі\~постійних тривалих\~простоїв,\~є збитковим\~та вже\~тривалий час\~не має\~змоги належним\~чином фінансово\~забезпечувати свою\~поточну діяльність,\~що спричиняє\~об`єктивну неможливість\~підприємства належним\~чином виконувати\~своє зобов`язання\~із виплати\~заробітної плати\~працівникам та\~інші існуючі\~щомісячні зобов`язання.\~Окрім того,\~24\~лютого 2022\~року і\~дотепер на\~території України\~триває військова\~агресія Російської\~Федерації проти\~України,\~що стало\~підставою введення\~воєнного стану\~відповідно до\~Указу Президента\~України від\~24.02.2022\~№ 64/2022\~«Про введення\~воєнного стану\~в Україні»\~(із\~відповідними змінами\~щодо продовження\~строку воєнного\~стану).\~Торгово-промислова\~палата України\~у відкритому\~листі від\~28.02.2022\~№ 2024/02.0-7.1\~офіційно визнала\~вищевказану військову\~агресію форс\~-\~мажорною обставиною\~(обставиною\~непереборної сили)\~для всіх\~суб`єктів господарської\~діяльності з\~24\~лютого 2022\~року до\~її офіційного\~закінчення та\~зазначила,\~що ці\~обставини є\~надзвичайними,\~невідворотними та\~об`єктивними\~і спричиняють\~неможливість виконання\~у встановлений\~термін договірних\~умов,\~податкових зобов`язань,\~а також\~законодавчих чи\~інших нормативних\~актів.\~Такі обставини\~суттєво негативно\~вплинути на\~і без\~того складні\~умови функціонування\~та скрутне\~фінансове становище\~АТ «Смоли»,\~адже підприємство,\~яке має\~експортно орієнтований\~характер,\~внаслідок військових\~дій втратило\~логістичні можливості\~і зв`язки\~із потенційними\~споживачами продукції.\~Все вищезазначене\~спричиняє постійну\~наявність та\~зростання заборгованостей\~підприємства за\~існуючими зобов`язаннями,\~у тому\~числі і\~заборгованості із\~виплати заробітної\~плати працівникам.\~Зазначають,\~що АТ\~«Смоли» жодним\~чином не\~уникає необхідності\~виконання своїх\~зобов`язань,\~розуміє та\~усвідомлює їх,\~і постійно\~намагається вживати\~всіх можливих\~у даний\~складний час\~заходів з\~метою отримання\~фінансової можливості\~погашення заборгованості\~із виплати\~заробітної плати\~працівникам,\~та за\~наявності таких\~коштів обов`язково\~буде здійснена\~виплата заробітної\~плати Позивачу.\~Стосовно компенсації\~у зв`язку\~із порушенням\~встановлених строків\~виплати заробітної\~плати слід\~зазначити наступне.\~Відповідно п.3\~ст.\~10\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану»\~роботодавець звільняється\~від відповідальності\~за порушення\~зобов`язання щодо\~строків оплати\~праці,\~якщо доведе,\~що це\~порушення сталося\~внаслідок ведення\~бойових дій\~або дії\~інших обставин\~непереборної сили.\~З 24\~лютого 2022\~року і\~дотепер на\~території України\~триває військова\~агресія РФ\~проти України,\~яка стала\~підставою введення\~воєнного стану\~відповідно до\~Указу Президента\~України від\~24.02.2022\~№ 64/2022\~«Про введення\~воєнного стану\~в Україні»\~(зі\~змінами,\~внесеними Указом\~Президента України\~від 14.03.2022\~№ 133/2022).\~Торгово-промислова\~палата України\~у відкритому\~листі від\~28.02.2022\~№ 2024/02.0-7.1\~офіційно визнала\~вищевказану військову\~агресію форс-мажорною\~обставиною (обставиною\~непереборної сили)\~для всіх\~суб`єктів господарської\~діяльності з\~24\~лютого 2022\~року до\~її офіційного\~закінчення.\~Зазначила,\~що обставина\~непереборної сили\~у вигляді\~збройної агресії\~РФ проти\~України безпосередньо\~та вкрай\~негативно вплинула\~на Відповідача,\~майже повністю\~паралізувавши його\~основну діяльність\~внаслідок неможливості\~здійснення як\~процесу виробництва\~продукції,\~так і\~процесу її\~реалізації.\~На протязі\~багатьох років\~(Акціонерне\~товариство «Смоли»\~є правонаступником\~Державного підприємства\~«Смоли»,\~яке,\~в свою\~чергу,\~було створене\~в 1998\~році на\~базі частини\~виробничих потужностей\~колишнього ВО\~«Придніпровський хімічний\~завод»)\~основним напрямком\~діяльності підприємства\~згідно уставних\~документів є\~виробництво різних\~марок іонообмінних\~смол,\~які використовуються\~для вилучення\~урану,\~золота,\~рідкоземельних металів\~тощо.\~Виробництво іонообмінних\~смол -\~складний,\~багатостадійний процес,\~який передбачає\~використання значної\~кількості різноманітної\~хімічної сировини.\~З часу\~заснування виробництва\~іонообмінних смол\~в 1964\~році і\~до теперішнього\~часу,\~частину необхідної\~сировини,\~без якої\~виробничий процес\~є неможливим,\~підприємство отримує\~через систему\~трубопроводів із\~розташованого поруч\~AT\~«ДНІПРОАЗОТ» (потужності\~колишнього ВО\~«ПХЗ» та\~AT\~«ДНІПРОАЗОТ» були\~запроектовані та\~створені як\~єдиний виробничий\~комплекс,\~що передбачав\~можливість постачання\~необхідної сировини\~трубопровідним транспортом).\~Це -\~газоподібний хлор,\~азотводнева суміш\~(суміш\~75%\~водню та\~25%\~азоту),\~азот.\~У зв`язку\~із повномасштабною\~військовою агресією\~РФ проти\~України та\~введенням в\~Україні військового\~стану,\~AT\~«ДНІПРОАЗОТ»,\~як потенційно\~небезпечним хімічним\~виробництвом,\~з метою\~уникнення внаслідок\~військових дій\~можливих суттєвих\~ризиків для\~мешканців міста\~та області,\~було прийняте\~рішення щодо\~призупинення роботи\~виробничих потужностей\~з 25\~лютого 2022\~року до\~можливості безпечного\~відновлення виробництва.\~Відтак,\~стало неможливим\~і постачання\~частини необхідної\~AT\~«Смоли» сировини.\~Щодо можливості\~забезпечення підприємства\~технологічними газами\~з інших\~джерел слід\~зауважити наступне.\~Як зазначено\~вище,\~виробництво іонообмінних\~смол це\~багатостадійний процес,\~на всіх\~стадіях якого\~використовуються вибухонебезпечні\~та легкозаймисті\~речовини,\~їх зберігання,\~перетворення,\~а особливо,\~транспортування проводиться\~за допомогою\~газоподібного азоту,\~який має\~знаходитись у\~системі під\~певним тиском,\~з тим,\~щоб забезпечити\~можливість переміщення\~цих речовин\~від складу\~зберігання хімічних\~реагентів до\~основних виробничих\~корпусів і\~далі з\~апарату в\~апарат.\~Такої кількості\~стисненого азоту,\~яка необхідна\~для забезпечення\~технологічних операцій,\~неможливо отримати\~з балонів\~або контейнерів\~стисненого азоту.\~А використання\~для цілей\~транспортування та\~перетворення сировини,\~яка є\~основою виробництва\~іонообмінних смол,\~стисненого повітря\~-\~заборонено вимогами\~пожежної безпеки. Газоподібний хлор та азотводнева суміш (АВС) використовуються для синтезу хлористого водню на одній зі стадій процесу виготовлення іонообмінних смол, а саме, в технології виробництва монохлордиметилового ефіру - хімічної речовини, необхідної для отримання проміжного продукту хлорметильованого сополімеру. Процес хлорметилювання - це безперервний процес, який забезпечується постійним синтезом у апаратному ланцюгу монохлордиметилового ефіру. А безперервність цього процесу можлива лише за умови безперервного потоку хлористого водню, який утворюється у печі синтезу за умов забезпечення певного співвідношення компонентів, які подаються до неї - газоподібного хлору та АВС. Тиск, який необхідно створити у системі подачі цих реагентів у піч, також як і у випадку зі стисненим азотом, неможливо забезпечити при використанні балонів або контейнерів скрапленого хлору та стисненого водню, а стабільне функціонування печі синтезу розраховане па використання саме АВС, яка є: сумішшю 75% водню та 25% азоту, а не стисненого водню. На відміну від інших споживачів хлору, наприклад, міськводоканалів, ситуація з забезпеченням підприємства хлором, суттєво відрізняється. Останні в своїх технологіях використовували рідкий, а не газоподібний хлор, постачання якого на ці підприємства здійснювалося в спеціальних балонах, контейнерах чи залізничним транспортом. Тому, після зупинки АТ «ДНІПРОАЗОТ» ці споживачі перейшли на використання рідкого хлору від інших (румунських чи словацьких) виробників. На відміну від них, у АТ «Смоли» відсутні технологічні можливості випарювання рідкого хлору з переводом його в газоподібний стан. Таким чином, будь-які альтернативні можливості забезпечення підприємства вищевказаною сировиною, окрім надходження її через систему трубопроводів з АТ «ДНІПРОАЗОТ», відсутні. Внаслідок впливу надзвичайних, невідворотних та об`єктивних обставин у вигляді військової агресії РФ проти України і запровадженням воєнного стану на всій території України, АТ «Смоли» позбавлене можливості не лише виробництва, а й реалізації іонообмінних смол. Враховуючи специфіку продукції і можливі галузі її використання (вилучення урану та золота), АТ «Смоли» є експортно-орієнтованим підприємством з основними ринками збуту у країнах пострадянського простору - Казахстану та Узбекистану. Реалізація готової продукції споживачам із зазначених країн до початку військової агресії здійснювалася автомобільним або залізничним транспортом транзитом через територію Російської Федерації. Але з 24 лютого 2022 року і по теперішній час такий варіант відвантаження продукції є неможливим. Оскільки через російську військову агресію заблоковані та не можуть відправляти і приймати вантажі (за виключенням експорту сільськогосподарської продукції) всі морські торгівельні порти України, відсутня і альтернативна можливість доставки продукції споживачам паромними переправами через Чорне та Каспійське море. Таким чином, внаслідок руйнування через військові дії існуючих логістичних маршрутів експорту продукції АТ «Смоли», зупинена можливість реалізації готової продукції споживачам за основними ринками збуту. Внаслідок дії на території України форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які є надзвичайними, об`єктивними і невідворотними, АТ «Смоли» з 24 лютого 2022 року позбавлене можливості здійснення своєї основної діяльності - виробництва та реалізації іонообмінних смол, у зв`язку із чим за результатами проведеної наради і детального аналізу впливу існуючих обставин на підприємство наказом від 24 лютого2022 року № 13 «Про простій виробництва» було запроваджено простій виробництва на весь період дії воєнного стану на території України. Враховуючи спричинену вищевказаними обставинами непереборної сили, які знаходяться поза межами впливу АТ «Смоли», об`єктивну неможливість Відповідача здійснювати свою основну діяльність, підприємство не має можливості до закінчення збройної агресії проти України і дії воєнного стану здійснювати свою основну діяльність - виробництво і реалізацію іонообмінних смол, що спричиняє і обумовлює відсутність у товариства фінансової можливості для проведення своєчасного розрахунку і виплати заробітної плати працівникам, у тому числі і Позивачу. За відсутності реалізації іонообмінних смол відсутнє основне джерело надходження коштів і дохід товариства, що з об`єктивних причин, внаслідок дії обставин непоборної сили, унеможливлює своєчасну виплату заробітної плати і проведення розрахунку при звільненні працівниками і жодна свідома провина роботодавця у цьому відсутня, а значить відсутня і відповідальність у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку у період воєнного стану і дії обставин непереборної сили, викликаних військовою агресією Російської Федерації. Окрім того зауважує на те, що відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, з метою працівник може звернутися до суду із позовною вимогою про стягнення середньою заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про затримку розрахунку. Трудовий договір із Позивачем було припинено 01.02.2022 згідно наказу № 20/ос від 01.02.2022 (звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію), про що у позовній заяві зазначено Позивачем. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Оскільки згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, відлік строку позовної давності для звернення Позивача до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розпочався 02.02.2022 і згідно чинного законодавства сплив 02.05.2022. Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлена Позивачем до суду поза межами строку встановленої позовної давності і не підлягає задоволенню. Що стосується вимоги щодо стягнення моральної шкоди зазначаємо, що відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого трава. Відповідно до п.16 Пленуму ВС України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності (ст.233 КЗпП України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданою несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та проведенням остаточного розрахунку при звільненні Позивач звернувся до суду 26 жовтня 2022 року, тоді як звільнилася Позивач з підприємства 01 лютого 2022 року, на час звільнення Позивача, існувала заборгованість по заробітній платі за червень 2021 року, про порушення свого права на своєчасну виплату заробітної плати позивач повинен був дізнатися в останній день червня, в зв`язку з чим, передбачений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної школи Позивачем порушений, в зав`язку з чим позовні вимоги на відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Просили врахувати даний відзив під час прийнять рішення по справі і відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Трудової книжки [PERSON] 23.04.2002 року згідно Наказу № 5 була прийнята на роботу до Державного підприємства «Смоли» на посаду слюсаря - ремонтника. Наказом № 20/ос від 01.02.2022 року трудовий договір з відповідачем припинено, звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України. При звільненні з [PERSON] не було проведено повний розрахунок та належні їй кошти не були виплачені. Згідно Довідки № 42 від 30.08.2022 року, яка видана АТ «Смоли», заборгованість по заробітній платі [PERSON] з червня 2021 року по лютий 2022 року складає 51 701 грн. 35 коп., де в тому числі компенсація за невикористані дні відпустки в сумі 9 713,76 грн.. Відповідно до ч. 1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що нарахована, але невиплачена позивачу заробітна плата, складається з наступних показників, згідно із довідкою АТ "Смоли" № 42 від 30.08.2022 р. на час звільнення належні до сплати позивачу суми склали: - заборгованість по заробітній платі за червень 2021 рік - 2721,55 грн.; - заборгованість по заробітній платі за липень 2021 рік - 3902,00 грн.; - заборгованість по заробітній платі за серпень 2021 року - 4969,03 грн.; - заборгованість по заробітній платі за вересень 2021 року - 5599,62 грн.; - заборгованість по заробітній платі за жовтень 2021 року - 5202,44 грн.; - заборгованість по заробітній платі за листопад 2021 року - 4965,95 грн.; - заборгованість по заробітній платі за грудень 2021 року - 5299,50 грн.; - заборгованість по заробітній платі за січень 2022 року - 13 003,93 грн., в т.ч. компенсація за невиплачену відпустку 9 713,76 грн.; - заборгованість по заробітній платі за лютий 2022 року - 6037,33 грн.. Всього заборгованість щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати згідно вказаної довідки складає: без утримання податків та зборів - 66 009,68 грн.. Середньоденна заробітна\~плата на\~день звільнення\~складає:\~заробітна плата\~за повні\~останні два\~місяці (грудень\~+\~січень/\~кількість відпрацьованих\~днів)\~дорівнює сумі\~559,99\~грн. (6 632,00 + 16 327,76/41 день). Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач [PERSON] перебувала з Акціонерним товариством «Смоли» в трудових відносинах до 01.02.2022 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Однак, в день звільнення позивача 01.02.2022 року, відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та з урахуванням наданих представником відповідача пояснень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, з урахуванням податків та зборів з червня 2021 року по лютий 2022 року в тому числі компенсацію за невикористані дні відпустки без утримання податків та зборів, що складає 66 009,68 грн. Щодо вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно практики, викладеної п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток за період затримки розрахунку розраховується відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а саме нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Згідно довідки відповідача № 42 від 30.08.2022 р. середньоденний заробіток позивача на день її звільнення складає 559,99 грн. Сума середнього заробітку за період затримки з 01.02.2022 року по 23.12.2022 року складає 231 день, тобто сума середнього заробітку за період затримки складає: - 231 день х 559,99 грн./день = 129 357,69 гривень. Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 26 червня 2019 року справу №761/9584/15-ц, прийшла до правового висновку щодо зменшення суми відшкодування, визначеного позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України. Зокрема, в постанові зазначено, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України, його положення застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Також в своїй постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, відповідно ст. 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата Верховного Суду також погодилась з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежити від розміру недоплаченої суми. Враховуючи вищевикладене, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі, що відповідатиме розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а саме 129 357,69 грн., оскільки така сума відповідає вимогам розумності і справедливості. Зазначена сума відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є орієнтовним розміром майнових втрат позивача в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в докладанні додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, остання зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 1 000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 1 000,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 129 357,69 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Щодо порушення термінів в частині звернення до суду про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати та моральної шкоди, суд зазначає, що у Довідці про суму заробітної плати, яка була надана Відповідачем, відсутні відомості щодо нарахування самої суми компенсації у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати, котра підлягає виплаті. Тому Позивач про дану компенсацію дізнався тільки з дати надання Довідки, а саме з 30.08.2022 року. Тобто, Позивач дізнався про порушення свого права, на отримання компенсації, 30.08.2022 року у зв`язку з чим тримісячний термін звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати та моральної шкоди порушено не було. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за звернення до суду із позовною заявою майнового характеру судовий збір дорівнює 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 992,40 грн. за позовні вимоги стосовно нарахованої але не виплаченої заробітної плати; 992,40 грн. за позовні вимоги стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 496,20 грн. за позовні вимоги стосовно стягнення моральної шкоди, що разом становить 2481,00 гривень.

Outcome: partial