Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

28.07.2017 [PERSON] звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , після смерті своєї матері. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.09.2001 року до нього перейшло право власності на дерев`яний жилий будинок, площею 29,0 м.кв. та господарських будівлі та споруди: сарай, вбиральня, колодязь, ворота, огорожа, фундамент під літню кухню. Право на нерухоме майно зареєстроване Самбірським міжміським БТІ 13.12.2001 року та записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим №34. Зазначає, що рішенням Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області №336 від 12.09.2016 року йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0.20 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Гординя Самбірського району Львівської області проте в даний період він дізнався, що ділянка [PERSON] накладається на його земельну ділянку, тому він урахуванням цих порушень, не міг завершити приватизацію. Так, в 2016 році він звернувся до Самбірського районного виробничого відділу «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії Самбірського районного виробничого відділу та отримав план території земельної ділянки, на якому подвійними лініями відображалися координати його земельної ділянки та ділянки суміжних землекористувачів, які накладалися на його, земельна ділянка [PERSON] накладається на його земельну ділянку в такий спосіб, що захоплює частину належної йому будівлі. Вказує, що 20.02.2017 року на запит адвоката Самбірський районний виробничий відділ ЦДЗК надав відповідь, що працівниками Самбірського районного виробничого відділу були проведені обміри та виготовлений план території земельної ділянки в [ADDRESS] . При представленні копії Проекту забудови та взявши до уваги Державний акт [PERSON] було визначено, що частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] , як показано на плані території земельної ділянки. При представленні Державного акту [PERSON] (спадкоємець - [PERSON] ) було встановлено факт накладки частини земельної ділянки [PERSON] , як показано на плані території земельної ділянки. Крім того згідно повідомлення Новокалинівської міської ради від 22.03.2017 року згідно проекту забудови [PERSON] , державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] - в натурі встановлено, що частина приватизованої земельної ділянки накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] та згідно Плану території, зробленого Самбірським районним відділом Львівської РФ ДЦЗК 2016 року - [PERSON] користується земельною ділянкою довжиною 33,07 м, на заході - 4,47+14,92+3,70 (=23,09м). При цьому, як видно з Плану, відступ від меж є наступним: зі сходу - на 0.50 м, із півночі - на 0.90 м, із заходу - на 1.25 м. Таким чином, обгородивши свою земельну ділянку так, як вона вважала за потрібне - [PERSON] само захопила частину земельної ділянки, яка їй не повинна належати, зокрема, під його будинком. З огляду на наведене, просить суд: 1) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №328674, виданий 22.03.2012 року на ім`я [PERSON] цільове призначення земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 4624282500:01:002:0647). 2) скасувати рішення Гординянської сільської ради 29 сесії 5 скликання №286 від 26.04.2010 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0, 1610 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 07.11.2017 відкрито провадження у справі. 22.12.2017 від представника відповідачки [PERSON] адвоката Бобак О.Б. надійшов до суду відзив на позовну заяву разом із додатками(т.1 а.с.110-112), в якому остання заперечує проти позову, покликаючись на наступне. Зокрема, зазначає, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1610 га в [ADDRESS] , кадастровий номер 4624282500:01:002:0647. Відповідно до плану встановлення меж технічної документації із землеустрою по виділенню цієї земельної ділянки відомо, що межа земельної ділянки, що проходить по існуючій огорожі від точки «А» до «Ж» межує із ділянкою [PERSON] та оскільки, [PERSON] не погоджував межі земельної ділянки [PERSON] , то узгоджувальною комісією №2 від 20.04.2010 року було вирішено «вважати фактичну межу між двома землекористувачами по колишній огорожі, яку встановлено їхніми батьками та вважати акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки [PERSON] дійсним без підпису [PERSON] та зобов`язати [PERSON] переставити огорожу на стару межу. З протоколу узгоджувальної комісії відомо, що при вирішенні спору комісія взяла до уваги карту аерофотозйомки, факт росту дерев та кущів на межі, свідчення старожила [PERSON] , про те, що старою межею користуються з 60-х років, на старій межі батьки [PERSON] при спільній добросусідській згоді встановили огорожу спільно з батьками чоловіка [PERSON] спільна стіна будівлі, яку побудували при згоді їхні батьки висунута в сторону земельної ділянки [PERSON] на 55 сантиметрів. Рішенням Гординянської сільської ради №286 від 26.04.2010 року було надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації землеустрою щодо передачі земельної ділянки у власність в [ADDRESS] . Вказує, що з викопіювання із сільгоспаерофотозйомки 1958 рік відомо, що межа земельних ділянок між будинковолодіннями [PERSON] та [PERSON] прямолінійна та оскільки в 2010 році позивач самовільно пересунув стару межу, то [PERSON] звернулась до Самбірського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою і рішенням Самбірського міськрайонного суду від 15 серпня 2010 року, справа №2-745/2010 року, було зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою, закріпленою за обслуговуванням її житлового будинку, в [ADDRESS] , шляхом знесення самовільно встановленої ним огорожі на її земельній ділянці і переміщення її на стару межу. При розгляді даного спору предметом дослідження були частково документи, якими позивач обґрунтовує даний позов, а саме проект забудови земельної ділянки від 19.12.2002 року, план земельної ділянки [PERSON] від 2006 року. Отже, вище наведені письмові документи свідчать про правомірність передачі у власність [PERSON] земельної ділянки в межах, визначених її Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №328674. Крім того вказує, що заявляючи вимогу про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] в цілому площею 0,1610 га. позивач не вказав, яке його майнове право на правомірне користування земельною ділянкою призначеною для будівництва та обслуговування його житлового будинку по [ADDRESS] порушене, оскільки позивач не довів свого права користування земельною ділянкою в межах, заявлених в позові. Разом з тим, вказує, що позивачу, ще при розгляді цивільної справи №2-745/2010 та постановленні судом рішення від 15.06.2010 року було достовірно відомо, що Гординянською сільською радою [PERSON] передається земельна ділянка у межах, визначених у плані встановлення меж та Акті встановлення та узгодження меж, які погоджені рішенням узгоджувальної комісії Гординянської сільської ради №2 від 20.04.2010 року, і позивачем не оскаржувались. Отже, з 15.06.2010 року слід обчислювати початок перебігу трирічного строку позовної давності, який закінчився 15.06.2013 року, в межах якого позивач не оспорював правомірність передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] . Оскільки, даний позов пред`явлено до суду 28.07.2017 року вже поза межами строку позовної давності, то є всі підстави для застосування наслідків її пропуску (стаття 267 ЦК України), а саме відмови в позові з підстав спливу строку позовної даності. 12.01.2018 від Новокалинівської міської ради надійшов відзив за підписом міського голови Б.Юзвяк в якому зазначено, що Новокалинівська міська рада не визнає позов та просить справу слухати за відсутності її представника. Крім того, в подальшому, від Новокалинівської міської ради до суду надійшла заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності (т.2 а.с.202) та відзив на позовну заяву (т.2 а.с.211-213), в якому міський голова просить відмовити в задоволенні позову, покликаючись на те, що зі змісту позовної заяви та долучених документів не вбачається порушення прав позивача, не підтверджується порушення чинного заколнодавства при наданні земельної ділянки та видачі державного акту відповідачці, відтак позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Крім того, позовна заява не підлягає до задоволення у зв`язку із пропуском строку позовної давності. 15.01.2018 від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (т.1 а.с.179-181), в якій він зазначає, що своєю земельною ділянкою він користувався правомірно, рішення Самбірського міськрайонного суду виносилося в час, коли земельна ділянка [PERSON] ще не була приватизована, а лише перебувала у її користуванні, крім того в рішенні суду ніде не зазначено, що його позбавляють права на користування моєю земельною ділянкою, призначеною для обслуговування житлового будинку. Рішення суду було неконкретизоване, містило формулювання «перемістити на стару межу», яку [PERSON] та її син [PERSON] розуміли по-своєму. В 2014 році дана межа була перенесена ними так, яку було вигідно їм, а не так, як воно повинно було бути згідно закону. З рішення суду вбачається, що межа «була», але чи була вона на момент винесення рішення - не відомо, оскільки орієнтиром у рішенні суду були дерева, які колись «росли на землі», його огорожа була «зигзагом», а треба, щоб була «прямою лінією», те, що лінія повинна була бути «прямою» підтвердив «старожил Бандерівський». Акт обстеження, зазначений у рішенні суду від 15.06.2010 року також не має чітких координат, тому питання межі завжди залишалося відкритим. Вказує, що беззаперечним є той факт, що під час складання технічної документації він не погоджував межі, оскільки ніхто до нього навіть не підходив з таким проханням. Ставить під сумнів рішення узгоджувальної комісії №2 від 20.04.2010 року, згідно з яким вирішено вважати фактичну межу між двома землекористувачами по «колишній огорожі», яку «встановлено їхніми батьками» та вважати акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки [PERSON] дійсним без підпису [PERSON] ». Вказує, що він терпеливо очікував, що вони, як сусіди, порозуміються. Натомість син [PERSON] в 2014 році почав пересувати паркани з іншого боку, а згодом і розпочав незаконне будівництво. У зв`язку з чим він знову почав писати скарги, сподіваючись на позитивний вплив органів державної влади та органів місцевого самоврядування на дії сусідів. Проте й не здогадувався, що спір за місце, де повинен стояти паркан, спричинить труднощі в приватизації його земельної ділянки і створить проблему у користуванні його власністю - житловим будинком. До того часу, поки у 2016 році не отримав План території земельної ділянки, зроблений Самбірським районним виробничим відділом «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії Самбірського районного виробничого відділу - він й не здогадувався, що координати моєї земельної ділянки та ділянки суміжних землекористувачів - накладаються на його. В результаті інформація, яка містилася в даному Плані території - дала йому можливість об`єктивно довідатися про порушення моїх прав, а саме порушення моїх право має триваючий характер. Вказує, що з розмов працівників ЦДЗК в 2017 році він зрозумів, що це не просто технічна помилка, яку можна усунути в позасудовому порядку. В даному випадку йдеться про те, що державний акт було видано з порушенням земельного законодавства, всупереч конкретним вимогами ст. 120 ЗК України, ст.377 ЦК України, які не мають двоякого тлумачення, а виявлені порушення прав власника житлового будинку неможливо усунути в інший спосіб як через скасування рішення Гординянської сільської ради 29 сесії 5 скликання №286 від 26.04.2010 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,1610 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS] та визнання недійсним державного акту на земельну ділянку серія ЯМ №328674, виданого 22.03.2012 року. Крім того, позивач [PERSON] подав до суду заяву про поновлення строків позовної давності (т.2 а.с.14,15), в якій просить суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом поважними та поновити даний строк. Розпорядженням голови Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22.11.2021 (т.3 а.с.53) справу передано на розгляд найбільш територіально наближеному суду - до Старосамбірського районного суду Львівської області. 25.11.2021 справа надійшла до Старосамбірського районного суду Львівської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2021 дану справу передано для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 16.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 11.08.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Карпінець В.Ю. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Бобак О.Б. у судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача - Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься відзив Новокалинівської міської ради в якому міський голова Юзвяк. Б зазначає, що Новокалинівська міська рада не визнає позов та просить справу слухати за відсутності її представника (т.1 а.с.153, т.2 а.с.202, 211-213). Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Управління Держгеокадастру у Самбірському районі Львівської області у судове засідання не з`явився, був незалежним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 13.12.2001 виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Самбірською державною нотконторою від 14.09.2001 за реєстром №12-959 (а.с.6). Згідно вказаного свідоцтва про право на спадщину від 14.09.2001, спадкове майно на яке видане свідоцтво складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. На земельній ділянці розташований один дерев`яний жилий будинок, який має дві кімнати та одну кухню, жилою площею 29,0 кв.м., сарай, вбиральня, колодязь, ворота, огорожа, фундамент під літню кухню ( а.с.7). Рішенням Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області №336 від 12.09.2016 року позивачу [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0.20 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (а.с.12). Також встановлено, що відповідачці [PERSON] належить на праві власності житловий будинок в [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2 а.с.196), копією свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.02.2010 (т.1 а.с.169), Підстава виникнення права власності рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09.12.2009року (т.1 а.с.170). Крім того, відповідачка [PERSON] є власником земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1610 га в [ADDRESS] (кадастровий номер 4624282500:01:002:0647), що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №328674 (т.1 а.с.5), виданого на підставі рішення Гординянської сільської ради №286 від 26.04.2010 року (т.1 а.с.67, 168). Як зазначено у Акті Новокалинівської міської ради від 22.03.2017 (а.с.14 Том1), а також листі Самбірського районного виробничого відділу Львівської регіональної філії ДП « Центр державного земельного кадастру» від 20.02.2017 (а.с.15 Том 1), листі Новокалинівської міської ради №02/10-298/1 від 22.03.2017 (а.с.13 Том1), згідно представлених матеріалів (проекту забудови [PERSON] , державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] ) в натурі встановлено, що частина приватизованої земельної ділянки [PERSON] накладається на частину будівлі та земельну ділянку [PERSON] . Згідно акту обстеження земельних ділянок та фактичної межі між двома землекористувачами від 20.04.2010 (т.1 а.с.120, 197) комісією встановлено, що давня огорожа і дерева, які виросли у самій межі свідчать про правильну межу між сусідами, а спільна стіна будівлі, яку побудували при згоді їхні батьки висунута у сторону земельної ділянки гр. [PERSON] на 55 сантиметрів. Комісія вирішила зобов`язати [PERSON] переставити огорожу на місце старої межі. Із протоколу узгоджувальної комісії №2 від 20.04.2010 (т.1 а.с.114,115) відомо, що голова комісії [PERSON] сказав, що огорожа між сусідами [PERSON] , що проживає по [ADDRESS] та [PERSON] , шо проживає по [ADDRESS] , повинна проходити по старій межі згідно з картою аерофотозйомки, про це свідчать дерева та кущі, які виросли на межі. А спільна стіна будівлі, яку побудували при згоді їхні батьки висунута в сторону земельної ділянки [PERSON] на 55сантиметрів. Старожил [PERSON] , який являється сусідом [PERSON] та [PERSON] підтвердив правильність старої межі якою він користується ще з 60-их років. З його слів на старій межі батьки [PERSON] при спільній добросусідській згоді встановили огорожу спільно з батьками чоловіка [PERSON] , яка успадкувала дане майно після смерті свого чоловіка. Відповідно до рішення узгоджувальної комісії №2 від 20.04.2010 (т.1 а.с.116) узгоджувальна комісія вирішила вважати фактичну межу між двома землекористувачами по колишній огорожі, яку встановлено їхніми батьками та вважати акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки [PERSON] дійсним без підпису [PERSON] та зобов`язати [PERSON] переставити огорожу на стару межу. Судом також встановлено, що спір відносно меж земельних ділянок між сторонами у справі був предметом розгляду Самбірського міськрайонного суду Львівської області у справі №2-745/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Гординянська сільська рада Самбірського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та рішенням Самбірського міськрайонного суду від 15.06.2010 зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою, закріпленою за обслуговуванням її житлового будинку, розташованої в [ADDRESS] , шляхом знесення самовільно встановленої ним огорожі на її земельній ділянці і переміщення її на стару межу (т.1 а.с.113, 200,201). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 41 Конституції України\~наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України\~передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно по закону, а згідно статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 15\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1\~статті 16 ЦК України). Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Ч.1 ст.393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.2\~ст. 90 ЗК України\~порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Стаття 152 ЗК України визначає способи захисту прав на земельні ділянки та при цьому встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 155 ЗК України\~зазначає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Ч.ч. 1-3\~ст. 158 ЗК України\~встановлено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята\~статті\~\~158 ЗК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) вказано, що «державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку» . Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади або органом місцевого самоврядування, договору відчуження (правочину)встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт, правочин суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт, правочин порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. При цьому підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, від 14.01.2020 у справі № 910/21404/17. При вирішенні позову про право на користування земельною ділянкою суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується і залежно від установленого повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 120 чинного ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з статтею 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень\~статті 120ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Стаття 30 ЗК УРСР 1991 року в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Згідно з підпунктом «ґ» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року№ 997-Vі згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України № 1702-VІ від 05 листопада 2009 року. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2цс15, яка містить аналіз змісту норм\~статті 120 ЗК України\~у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За\~\~цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень\~ст. 120 ЗК України\~\~у поєднанні з нормою\~ст. 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності». Тобто, у випадку переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об`єкти. Така позиція Верховного Суду України дає підстави стверджувати, що: право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає з моменту державної реєстрації його права власності на будинок (будівлю, споруду) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки саме з цього моменту в силу ч. 2\~ст. 331\~\~ЦКУ\~та ч. 3 ст. 3 Закону про держреєстрацію особа стає власником такої нерухомості; в разі застосування\~статті 120 ЗК України\~відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку не впливає на виникнення у набувача нерухомості права власності на таку земельну ділянку. Норми щодо захисту права власності на земельну ділянку містяться у частині другій\~статті 152 ЗК України, згідно з якою\~власник\~земельної ділянки або\~землекористувач\~може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в пункті 13 постанови від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, а також в пункті 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що вищевказана спірна земельна ділянка відповідачки [PERSON] накладається на його земельну ділянку та частину належної йому будівлі, що порушує його права, тому просить визнати незаконним та скасувати вищевказаний державний акт та рішення на підставі якого він виданий. Суд вважає за необхідне зазначити, що для встановлення наявності накладення земельних ділянок, площі накладень та встановлення за рахунок чиєї земельної ділянки таке накладення має місце, необхідні спеціальні знання у земельній сфері, тобто висновок експерта. Такі дані могли бути встановлені, в тому числі висновком земельно-технічної експертизи, однак, сторони не зверталися до суду з відповідним клопотанням про її призначення та не подали до суду висновок експерта. Крім того, як встановлено судом позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , однак земельна ділянка на якій розміщений вказаний будинок та яка необхідна для його обслуговування, у встановленому законом порядку позивачу (або його спадкодавцю) у власність або у користування не передавалась, ні право власності, ні право оренди на зазначену земельну ділянку, у встановленому законом порядку не оформлено. Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували право власності позивача на нерухоме майно (будівлю), яке розміщене на території спірної земельної ділянки відповідачки [PERSON] . Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що у позивача виникло право власності чи користування спірною земельною ділянкою, належною відповідачці, на встановлених законом підставах, суду не надано. Отже, ні право власності, ні право користування позивача, у тому числі згідно із нормами статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, частиною спірної земельної ділянки відповідачки, не доведені належними доказами у справі. При цьому суд звертає увагу на необхідність доведення особою, яка звертається до суду з позовом, порушення невизнання або оспорення її прав чи законних інтересів, що узгоджується з положеннями частини першої\~статті 4 ЦПК України. Суд зазначає, що позбавити відповідачку права на спірну земельну ділянку шляхом втручання в право на мирне володіння майном, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, можна тільки за умови, що таке втручання є законним, переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, і таких захід є пропорційним визначеним цілям (правовий висновок ВСУ в постанові від 16 грудня 2015 року №62510цс15). За таких обставин, оскільки позивач у цій справі не надав належних і допустимих доказів порушення своїх прав, не довівши, що виділена відповідачці спірна земельна ділянка накладається на його земельну ділянку, на якій розташоване належне позивачу нерухоме майно, та не довівши свого права власності чи користування на належну відповідачці спірну земельну ділянку, то суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Таким чином, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: dismissed