Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

24.06.2022 позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Позивач та її мати (третя особа по справі) є власниками квартири [ADDRESS] . Крім власників квартири, у ній зареєстрували своє місце проживання і дочка позивача та чоловік громадянин РФ [PERSON] . Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 15.04.2022 (справа №136/298/22). Відповідно позивач, вважає за необхідне звернутися до суду з позовом до відповідача щодо визнання останнього таким, що втратив право користування нерухомим майном, що в подальшому надасть їй можливість зняти його з зареєстрованого місця проживання на території України. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 28.07.2022 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Сторони не\~подали до\~ суду своїх\~ заперечень проти\~розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2014 вбачається, що позивач є власником 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6), також власником 3/4 частки вказаної квартири є мати позивача, яка є третьою особою по справі - [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2014 (а.с.7). Дана квартира належить позивачу та її матері (третій особі) на праві приватної спільної часткової власності. Відповідач по справі [PERSON] є громанином Росії, має посвідку на тимчасове проживання в Україні (а.с.8). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов життя від 06.06.2022 (а.с. 12) слідує, що при перевірці матеріально-побутових умов життя встановлено, що за даною адресою зареєстровано: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Чоловік - [PERSON] , 1965 р.н. з 27.09.2021 за даною адресою не проживає. Матеріально не допомагає: не бере участі в ремонтах, не оплачує комунальні послуги (а.с. 12). Разом з тим, відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 28.07.2022 не навів аргументів та доказів на спростування доводів позивача. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ст. 150 ЖК України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наведене кореспондується із вимогами ст. 383 ЦК України. За змістом ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач приходиться позивачеві колишнім чоловіком у зв`язку із чим він був приписаний до належної позивачу та її матері квартири за адресою: [ADDRESS] , які як власники цього майна надали право відповідачу користуватись ним. Разом з тим, позивач дійсно зареєстрована та проживає у вищевказаній квартирі, натомість відповідач попри своє зареєстроване місце проживання, фактично не проживає там з 27.09.2021, тобто більше одного року, тобто річний термін визначений ст. 405 ЦК України, сплинув. Відповідач на пропозицію суду не навів аргументів та доказів на спростування доводів позивача. Суд, оцінюючи надані позивачем докази вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмета доказування. Встановлені судом обставини підтверджують відсутність відповідача понад один рік без поважних причин за місцем зареєстрованого місця проживання, що є юридичним фактом та підставою для втрати права користування житлом. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду в ході судового розгляду не встановлено. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права особи на користування житловим приміщенням. Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужою квартирою за адресою: [ADDRESS] підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, у зв`язку з чим позов слід задовольнити. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved