Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] [INFO] та стягнення коштів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Позовні вимоги мотивовані тим, що з вона в відповідачем з 25.06.2020 року перебуває у зареєстрованому шлюбу. Від вказаного шлюбу [INFO] в них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] у свідоцтві про народження якої батьком записано відповідача - [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, вони втратили один до одного почуття поваги та любові, сім`я фактично розпалась, але до даного часу шлюб між ними не розірвано. Відповідач, залишивши її з дитиною, став постійно виїжджати та тимчасові заробітки в інші міста України, не цікавиться її з дитиною матеріальним благополуччям, відмовився дбати про матеріальний добробут сім`ї. Відповідач, як батько дитини, матеріальної допомоги їх дитині не надає, не займається її вихованням, не намагається проявляти будь-яке піклування про фізичний та духовний розвиток своєї дочки [PERSON] , не проявляє ніяких батьківських почуттів, життям дитини не цікавиться. Тобто відповідач , як батько дитини, самоусунувся від своїх батьківських обов`язків. Відповідач [PERSON] нехтує своїми обов`язками по вихованню , розвитку та утриманню дитини, у зв`язку з чим позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 всіх видів заробітку(доходу )відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття та стягнення з відповідача на її користь коштів на її утримання у розмірі 1/6 всіх видів заробітку(доходу )відповідача щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку , оскільки вона наразі не працює, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, в ту чергу як відповідач є працездатною особою, щомісячно отримує дохід, тому має можливість надавати їй та дитині матеріальну допомогу. Ухвалою судді від 11.03.2022 р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 14.11.2022 р. підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не з`явився. Представником позивача через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. 28.06.2022 р. на електронну адресу суду відповідачем надіслано заяву про розгляд справи без його участі, Позовні вимоги визнає та проти задоволення позову не заперечує. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про місце, день та час розгляду справи повідомлялись своєчасно та у встановленому законом порядку. В матеріалах справи містяться заяви представників третіх осіб про розгляд справи без їх участі, просять ухвалити рішення в інтересах дитини. На підставі ч.3 ст.211 ЦПК України можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними у суду матеріалами. Враховуючи згоду позивача та визнання позову відповідачем, наявність достатніх даних для вирішення спору, на підставі ст.206 ЦПК України , суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В судовому засіданні встановлено, що з 25.06.2020 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано Виконавчим комітетом Маловодянської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 19. Від вказаного шлюбу [INFO] в них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] у свідоцтві про народження якої батьком записано відповідача - [PERSON] () Після припинення шлюбних відносин сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, вони втратили один до одного почуття поваги та любові, сім`я фактично розпалась , але до даного часу шлюб між ними не розірвано. Як зазначено в позові відповідач, залишивши позивача з дитиною, став постійно виїжджати та тимчасові заробітки в інші міста України, не цікавиться її з дитиною матеріальним благополуччям, відмовився дбати про матеріальний добробут сім`ї. Відповідач, як батько дитини, матеріальної допомоги їх дитині не надає, не займається її вихованням, не намагається проявляти будь-яке піклування про фізичний та духовний розвиток своєї дочки [PERSON] , не проявляє ніяких батьківських почуттів, життям дитини не цікавиться. Тобто відповідач , як батько дитини, самоусунувся від своїх батьківських обов`язків. Відповідач [PERSON] нехтує своїми обов`язками по вихованню , розвитку та утриманню дитини, у зв`язку з чим позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 всіх видів заробітку(доходу )відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття та стягнення з відповідача на її користь коштів на її утримання у розмірі 1/6 всіх видів заробітку(доходу )відповідача щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку , оскільки вона наразі не працює, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, в ту чергу як відповідач є працездатною особою, щомісячно отримує дохід, тому має можливість надавати їй та дитині матеріальну допомогу. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , від 05.10.2022 року № 21.01/03-23/575, який знаходиться в матеріалах справи, органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] Вирішуючи даний позов, суд, згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 р., приділяє першочергову увагу як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , однак не цікавиться позивача з дитиною матеріальним благополуччям, відмовився дбати про матеріальний добробут сім`ї. Відповідач, як батько дитини, матеріальної допомоги їх дитині не надає, не займається її вихованням, не намагається проявляти будь-яке піклування про фізичний та духовний розвиток своєї дочки [PERSON] , не проявляє ніяких батьківських почуттів, життям дитини не цікавиться. Тобто відповідач , як батько дитини, самоусунувся від своїх батьківських обов`язків. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.8,9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі СК України), регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому, відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.141,155 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, а також сама дитина , яка досягла чотирнадцяти років та другі особи. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлений можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни його ставлення відносно дитини та поновлення у встановленому порядку батьківських прав. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку та утриманню дитини, оскільки заходів для забезпечення належних умов її розвитку та виховання не приймає, долею дитини не цікавиться, матеріально не забезпечує, що на думку суду, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Разом з цим, судом враховується факт добровільного визнання прозову відповідачем [PERSON] , суд вважає, що таке визнання не суперечить закону, не порушує чиїх-небудь прав, свобод чи інтересів. Вирішуючи питання про стягнення аліментів, суд виходить з того, що згідно з ст.180 СК України на батьків покладений обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2,3 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.8,9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України та ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку(доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК ) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст.79 та ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктом 3 частини 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При ухваленні рішення, суд виходить з того, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину є беззаперечним. Способи виконання такого обов`язку повинні визначатись за спільною домовленістю між батьками. За відсутності такої домовленості, той з них, з ким проживає дитина, вправі звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утриманні від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Підстав, встановлених сімейним законодавством, для звільнення батьків від обов`язку утримувати свою малолітню дитину на даний час судом не встановлено. Статтею 182 СК України визначені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. При визначенні розміру аліментів, судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатними, має постійне місце роботи та регулярний дохід, інших стягнень за виконавчими листами з відповідача не здійснюється. Таким чином, беручи до уваги вказані вище обставини в сукупності, виходячи з принципу справедливості та розумності, з максимально можливим урахуванням інтересів малолітньої дитини, позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки він визнаний відповідачем, суд вважає, що таке визнання не суперечить закону, не порушує чиїх-небудь прав, свобод чи інтересів, тому суд дійшов висновку про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] [INFO] та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду - з 09.02.2022 р. до досягнення дитиною повноліття та про стягнення з відповідача на користь позивачки, коштів на її утримання в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів до досягнення дитиною трирічного віку до [INFO] , оскільки позивач не працює , бо перебуває у відпусті по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Згідно із ст.430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при подачі даного позову до суду, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

Outcome: approved