Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 01.04.2021р. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Наталя Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіна Вікторія Віталіївна, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.05.2017р., скасування рішення державного реєстратора, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним іпотечного договору від 12.06.2019р., скасування рішень державного реєстратора. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2021р. головуючою у справі визначена суддя Ткаченко Н.В. Ухвалою судді Ткаченко Н.В.від 05.04.2021р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд цивільної справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання Цією ж ухвалою за клопотанням позивача були витребувані докази (а.с. № 41 т.№ 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 07.04.2021р. було вжито заходи забезпечення позовних вимог, які виразилися в забороні державним реєстраторам (нотаріусам) речових прав на нерухоме майно приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін (площі, частки, адреси, власника, обтяження, тощо) стосовно квартири [ADDRESS] , загальною площею 99,8 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, яка складається з: 1-кухня-вітальня, 2-санвузол, 3,4-житлові кімнати, 5-санвузол, 6-хол, 7-гардеробна, І-лоджія (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 1245321212101, реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - 13883283) та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с. № 48-49 т.№1). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що [PERSON] , після того, як до нього було пред`явлено позов про стягнення заборгованості, було здійснено дії, спрямовані на відчуження та приховання належного йому нерухомого майна, на яке б можливо звернути стягнення під час виконання судового рішення та задовольнити вимоги кредитора. У зв`язку з цим, позивач вважає, що ці правочини порушують його права, оскільки є фраудаторними правочинами та повинні бути визнані недійсними. Отже позивач просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , 12.05.2017р., серія та номер 7569, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А.; скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса ДМНО Златової Н.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35146359 від 12.05.2017р.; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зміни інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про власника квартири [ADDRESS] , а саме припинивши право власності [PERSON] (номер запису про право власності/довірчої власності: 20359414) та реєстрацією набуття права власності за [PERSON] ; визнати недійсним іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: реєстр № 1411/ННО 838881 - ННО 838886, виданий 12.06.2019р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В.; скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса ДМНО Кухтіної В.В. про держану реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47319547 від 12.06.2019р. (номер запису про іпотеку 31967629); скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса ДМНО Кухтіної В.В. про держану реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47316784 від 12.06.2019р. (номер запису про обтяження 31967352). 14.06.2021р. відповідачка [PERSON] в порядку ст. 178 ЦПК України подала відзив, по тексту якого звертала увагу суду на те, що [PERSON] продав їй належну йому квартиру [ADDRESS] у рахунок погашення боргу за договором займу. Про будь-які судові справи, в яких [PERSON] був або є боржником, їй на час укладення договору купівлі-продажу квартири і аж до отримання копії позовної заяви [PERSON] у даній справі нічого не було відомо, тому [PERSON] вважає себе добросовісним набувачем права власності на спірну квартиру, а всі позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за їх недоведеністю та безпідставністю (а.с. № 146- 149 т. № 1). 23.06.2021р. представником позивача - адвокатом Шевковою К.І. (діє на підставі довіреності від 30.08.2019р. - а.с. № 142 т. № 1) в порядку ст. 179 ЦПК України подана відповідь на відзив, по тексту якої адвокат зауважувала на тому, що оскаржуваний договір купівлі-продажу було укладено лише з метою відчужити квартиру [PERSON] , щоб судове рішення на користь [PERSON] не було виконано належним чином, та в межах виконавчого провадження неможливо було звернути стягнення на належне боржнику майно (а.с. № 177- 180 т. № 1). В межах підготовчого провадження ухвалою судді Ткаченко Н.В.від 05.04.2021р. були витребувані у приватного нотаріуса ДМНО Златової Н.А. належним чином завірені матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 12.05.2017р., а у приватного нотаріуса ДМНО Кухтіної В.В. належним чином завірені матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення іпотечного договору від 12.06.2019р. (а.с. № 41 т. № 1). Приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А. ухвала від 05.04.2021р. в частині витребування доказів виконана 23.04.2021р. (а.с. № 70-119 т. № 1). Приватним нотаріусом ДМНО Кухтіною В.В. ухвала від 05.04.2021р. в частині витребування доказів виконана 01.07.2021р. (а.с. № 201-240 т. № 1). Підготовче засідання у справі відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 200 ЦПК України проведено 22.11.2021р. (а.с. № 37 т. № 2). Під час підготовчого засідання було відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] від 14.07.2021р. про роз,єднання позовних вимог (а.с. № 2-6, 37 т. № 2). 25.05.2022р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чередник І.О. (діє на підставі ордеру від 02.02.2022р. - а.с. № 70 т. № 2) надійшло клопотання про зупинення провадження по цивільній справі № 201/3274/21 (а.с. № 111-115 т. № 2). Ухвалою суду від 13.07.2022р. провадження по цивільній справі № 201/3274/21 було зупинено до набрання законної сили рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/1634/22 (а.с. № 161 т. № 2). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.08.2022р. ухвалу суду від 13.07.2022р. про зупинення провадження по цивільній справі № 201/3274/21 скасовано, цивільна справа повернута суду першої інстанції для продовження розгляду (ас. № 228-232 т. № 2). Треті особи у справі - приватні нотаріуси ДМНО Златова Н.А. та [PERSON] при судовому розгляді справи не приймали участі, про дату розгляду справи повідомлялися належним чином. Листами від 13.05.2021р., 25.06.2021р., 03.08.2021р., 01.11.2021р. та 27.06.2022р. приватний нотаріус ДМНО Кухтіна В.В. просила справу розглядати за її відсутності (а.с. № 121, 201, 255 т. № 1, а.с. № 32, 153 т. № 2). Представник приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] - адвокат Орел В.Ю. (діє на підставі довіреності від 02.07.2020р. - а.с. № 126-127 т. № 1) заявою від 22.11.2021р. просив проводити підготовче засідання та подальший розгляд справи за його відсутності (а.с. № 35 т. № 2). Ухвалою суду від 05.12.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) вирішено розглядати справу в судових засіданнях за відсутністю відповідача [PERSON] та третіх осіб - приватних нотаріусів ДМНО - Златової Н.А. та Кухтіної В.В. (а.с. № 59-62 т. № 3, дія № 60), оскільки відповідач та треті особи про дату розгляду справи судом були повідомлені належним чином. Ухвалою суду від 05.12.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) адвокату Литвину Р.О. (діє на підставі ордеру від 14.11.2022р. - а.с. № 15 т. № 3) було відмовлено в задоволені клопотання від 14.11.2022р. про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, [PERSON] на боці відповідача [PERSON] (а.с. № 14, 59-62 т. № 3, дія № 47). Ухвалою суду від 05.12.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) представнику [PERSON] - адвокату Чередник І.О. (діє на підставі ордеру від 02.02.2022р. - а.с. № 70 т. № 2) було відмовлено в задоволені клопотання від 05.12.2022р. про об,єднання цивільних справ № 201/3274/21 та № 201/1634/22 (а.с. № 38-41, 59-62 т. № 3, дія № 47). 20.12.2022р. до суду надійшли клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Погорілого А.М. (діє за ордером від 20.12.2022р. - а.с. № 71 т. № 3) про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами цивільної справи та повернення до стадії підготовчого провадження для витребування доказів. Клопотання про відкладення розгляду справи було задоволено, адвокат Погорілий А.М. ознайомлений з матеріалами справи (а.с. № 69зв. т. № 3). Для задоволення клопотання в частині повернення до стадії підготовчого провадження судом не знайдено достатніх підстав, крім того, представник відповідача мав доступ до матеріалів цивільної справи № 203/6896/14-ц, втім самостійно суду певні докази не представив. 20.12.2022р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чередник І.О. надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 01.04.2021р., тоді як ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.05.2017р. В обґрунтування цієї позиції адвокат посилалася на те, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015р. було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики, 15.05.2015р. було відкрито виконавче провадження, таким чином станом на 15.05.2015р. [PERSON] був обізнаний про нерухоме майно, власником якого є [PERSON] , зокрема, про квартиру [ADDRESS] (а.с. № 72-76 т. № 3). 20.12.2022р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чередник І.О. надійшла заява про повернення до стадії підготовчого провадження та витребування доказів (а.с. № 91-93т.№ 3). 20.12.2022р. від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чередник І.О. надійшла заява про залучення до участі в якості третьої особи [PERSON] , оскільки між [PERSON] та [PERSON] 24.04.2019р. було укладено договір про відступлення права вимоги (а.с. № 101- 102 т.№ 3). 20.12.2022р. від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Кудрявцева Д.В. (діє за ордером від 25.08.2022р. - а.с. № 219 т. № 2) надійшли клопотання про зупинення провадження по цивільній справі до розгляду цивільної справи 201/1634/22 та про об,єднання цивільних справ № 201/3274/21 та № 201/1634/22 (а.с. № 163-164, 180-181 т. № 3). 20.12.2022р. від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Кудрявцева Д.В. також надійшла заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності з підстав, аналогічних вищезазначеному клопотанню адвоката Чередник І.О. (а.с. № 149-150 т. № 3). 23.12.2022р. від представника позивача - адвокат Шевкова К.І. надійшли письмові заперечення стосовно поданих клопотань представників відповідачів (а.с. № 209-211, 212-217 т. № 3). Ухвалами суду від 23.12.2022р. (постановлені без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) представнику [PERSON] - адвокату Чередник І.О. було відмовлено в задоволені клопотання про залучення в якості третьої особи [PERSON] та про повернення до стадії підготовчого провадження (а.с. № 229-231 т. № 3, дія № 35, 41). В ході судового засідання представник відповідачки [PERSON] - адвокат Кудрявцев Д.В. зняв з розгляду 2 своїх клопотання від 20.12.2022р. про зупинення провадження по цивільній справі № 201/3274/21 та про об,єднання цивільних справ № 201/3274/21 та № 201/1634/22, оскільки дізнався, що подібні клопотання вже були раніше розглянуті судом (а.с. № 229-231 т. № 3, дія № 44). Ухвалою суду від 23.12.2022р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Погорілого А.М. (а.с. № 229-231 и. № 3, дія № 9), оскільки представник відповідача був належним чином повідомлений про дату розгляду справи судом та не повідомив суд про причини неявки в судове засідання (а.с.№ 208 т. № 3). В ході судового розгляду справи в судових засіданнях 05.12.2022р. та 23.12.2022р. представник позивача - адвокат Шевкова К.І. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, також заперечувала проти застосування до позовних вимог строків позовної давності, а також проти залучення в якості третьої особи [PERSON] та залишення позовних вимог без розгляду за клопотаннями представника [PERSON] - адвоката Чередник І.О. від 20.12.2022р., оскільки договір про відступлення права вимоги був розірваний за взаємною згодою сторін. В ході судового розгляду справи в судових засіданнях 05.12.2022р. та 23.12.2022р. представник відповідача [PERSON] - адвокат Чередник І.О. заперечувала проти позовних вимог, як по суті заявлених позовних вимог, а саме через те, що укладений договір-купівлі продажу від 12.05.2017р. не має ознак фраудаторного договору, оскільки станом на дату його укладення були відсутні обмеження щодо розпорядження квартирою, не існувало й рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики, а отже, [PERSON] не ухилявся від виконання існуючих зобов`язань перед [PERSON] на дату укладення оскаржуваного договору. Також, адвокат Чередник І.О. зазначила, що договір позики від 19.02.1999р., укладений між [PERSON] та [PERSON] за своєю суттю не може виконувати функцію забезпечення виконання зобов`язань, а тим більше обмежувати право власності позичальника на розпорядження майном, яке йому належить на праві приватної власності без укладення окремого договору в порядку визначеному главою 49 ЦК України. Крім того, [PERSON] та [PERSON] не є пов`язаними особами. Також, її заперечення стосувалися того, що між [PERSON] та [PERSON] 24.04.2019р. було укладено договір про відступлення права вимоги. Також представник відповідача [PERSON] просила застосувати до позовних вимог [PERSON] строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. В ході судового розгляду справи в судовому засіданні 23.12.2022р. представник відповідачки [PERSON] - адвокат Кудрявцев Д.В. заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки [PERSON] є законною власницею квартири, правомірно набула право власності на квартиру та з 12.05.2017р. має право вільно і на власний розсуд нею володіти та розпоряджається, а також укладати іпотечні договори з будь-якою особою. Крім того, відчуження [PERSON] квартири на користь [PERSON] відбулося в рахунок погашення боргу [PERSON] за договором позики від 06.06.1997р. Станом на дату посвідчення правочину у відповідних реєстрах були відсутні обтяження та заборона на продаж [PERSON] квартири, також нотаріусом було здійснено перевірку документів та реєстрів, відповідно до яких приватний нотаріус законно посвідчила договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Також представник відповідачки [PERSON] просив застосувати до позовних вимог [PERSON] строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. В ході судового розгляду справи в судових засіданнях 05.12.2022р. та 23.12.2022р. третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О.М. вважав позовні вимоги обґрунтованими з огляду на те, що оскаржувані [PERSON] правочини є фраудаторними та були вчинені [PERSON] з метою ухилення ним від виконання зобов`язань та повернення [PERSON] грошових коштів, стягнутих з нього на підставі судового рішення, тому просив позовні вимоги задовольнити. При розгляді справи в судових засіданнях 05.12.2022р., 20.12.2022р. та 23.12.2022р. у відповідності до вимог ч.1 ст.247 ЦПК України здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами письмових доказів, вивчивши зміст заперечень стосовно позовних вимог, оцінивши докази на підставі положень ст.89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. У 1999р. [PERSON] було надано у борг грошові кошти [PERSON] у розмірі 200 000 грн., про що останнім складено розписку від 19.02.1999р. 24.02.2015р. заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/6896/14-ц було задоволено позовні вимоги та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 2 456 000 грн. В подальшому, [PERSON] звернувся до органів держаної виконавчої служби щодо примусового виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/6896/14-ц. 15.05.2015р. Кіровським відділом ДВС ДМУЮ було відкрито виконавче провадження 47538819, постановою державного виконавця накладено арешт на все нерухоме майно боржника - [PERSON] та заборону на його відчуження, про що до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про обтяження 9678438. 15.12.2016р. ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 203/6896/14-ц скасовано заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2015р. по справі № 203/6896/14-ц та призначено справу до розгляду на 23.01.2017р. 02.03.2017р. Центральним відділом ДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області припинено обтяження (запис 9678438), та завершено виконавче провадження. 12.05.2017р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Правочин посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 7569. Згідно п. 1.4. Договору купівлі-продажу квартири встановлено, що квартира, яка відчужувалась, належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради Дніпропетровської області 17.02.2006р. на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2616 від 04.07.2005р., зареєстрованого в комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДМР 22.02.2006р. за реєстровим № 13883283, щ о підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9908124 від 22.06.2006р. Відповідно до п. 1.5. Договору купівлі-продажу квартири, факт відсутності заборони відчуження було перевірено нотаріусом за допомогою електронних Державних реєстрів, а також нотаріусом перевірені особи зазначені в договорі та вони не збігаються з особами, які згідно додатку 1 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введеного в дію Указом Президента України від 16.09.2015р. № 549. Згідно п. 2.1. Договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю сторін продаж майна вчинено за 1 589 470 грн. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку сторони один до одного не мають. сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Таким чином, на час укладення та нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири в реєстрі обтяжень була відсутня інформацію про арешт нерухомого майна відповідача [PERSON] . З річної декларації [PERSON] за 2017 р. встановлено, що ним у розділі 11 «Доходи, у тому числі подарунки» зазначено, що він отримав від [PERSON] за відчуження нерухомого майна 1 589 470 грн., а в розділі декларації 13 «Фінансові зобов`язання» зазначено, що [PERSON] з 06.06.1997р. був винен [PERSON] за договором позики 1 274 000 грн. В подальшому, 12.06.2019р. [PERSON] уклала з [PERSON] іпотечний договір, яким забезпечила виконання зобов`язання, що виникло у [PERSON] на підставі договору позики грошей укладеного 12.06.2019р., за умовами якого [PERSON] передав грошову суму 100 000 грн., а [PERSON] отримала та зобов`язалася повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів в строк частинами, які узгодженими сторонами. Кінцевий строк повернення позики - 12.06.2022р. У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики [PERSON] передала в іпотеку наступне майно: квартиру [ADDRESS] ). Правочин посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1411. Згідно п. 1.3.-1.4. іпотечного договору вказана квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.05.2017р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А., реєстровий № 7569. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.05.2017р., номер запису про право власності 20359414, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1245321212101, реєстрацію здійснено державним реєстратором Златовою Н.А. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно предмет іпотеки під забороною або арештом не перебуває, що підтверджується інформаційною довідкою з вищевказаного реєстру, отриманою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. 12.06.2019р. Предмет іпотеки є приватною власністю іпотекодавця - [PERSON] 03.02.2021р. постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 203/6896/14-ц (провадження № 61-930св20), скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 12.12.2019р. у частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за період з 01.01.2004р. до 30.07.2014р. у розмірі 1 524 000 грн., рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2018р. у частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за період з 01.01.2004р. до 30.07.2014р. у розмірі 1 524 000 грн. залишено в силі, а постанова Дніпровського апеляційного суду від 12.12.2019р. у частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за період з 31.07.2004р. до 30.10.2014р. змінена, викладено її мотивувальну частину у редакції цієї постанови. 05.03.2021р. [PERSON] отримав у Кіровському районному суді м. Дніпропетровська виконавчі листи по цивільній справі № 203/6896/14-ц та пред`явив їх до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозову О.М. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі на відшкодування шкоди або виконання судового рішення. Боржник (продавець), який відчужує майно на користь іншої особи після виникнення в нього зобов`язання зі сплати грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. В постанові Верховного Суду від 07.10.2020р. у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) вказано, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Згідно з частинами першою-четвертою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Відповідно до статті 2 Закону України від 01.07.2004р. № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу (далі - Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав. Згідно з частиною другою статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державній реєстрації прав підлягають заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є: державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій (частина перша статті 12 Закону № 1952-IV). У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема у разі, якщо: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункти 5, 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV). Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16.03.2022р. у справі № 204/9189/19 (провадження № 61-19483св21) вказано, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження ані обізнаності відповідача про існування самого рішення суду про стягнення аліментів, ані наявності відкритого щодо нього виконавчого провадження з примусового виконання цього рішення, в тому числі й про винесену державним виконавцем постанову про накладення арешту на нерухоме майно боржника, запис про який був відсутній у відповідному державному реєстрі обтяжень на час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу. При цьому суди правильно виходили з того, що саме по собі винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту на нерухоме майно відповідача, за відсутності на час укладення договорів купівлі-продажу у відповідному державному реєстрі запису про таке обтяження, а також - доказів щодо обізнаності боржника про встановлену заборону відчужувати майно не може бути підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними. В даному випадку позбавлення відповідача, яка є добросовісним набувачем, спірного домоволодіння призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод». В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08.06.2022р. у справі № 524/5846/17 (провадження № 61-34св22) вказано, що сам по собі момент вчинення оспорюваних правочинів (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому. При цьому сам по собі факт укладення спірних правочинів між близькими родичами не є беззаперечним доказом його фіктивності та відсутності наміру створення правових наслідків. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23.09.2022р. у справі № 463/11877/20 (провадження № 61-821св22) вказано, що договір позики не може виконувати функції забезпечення виконання зобов`язань та не може обмежувати право власності позичальника на розпорядження майном, яке йому належить на праві приватної власності без окремого укладення самостійного договору в порядку, визначеному главою 49 ЦК України». Заперечуючи проти доводів позивача під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] - адвокат Чередник І.О. наголошувала на тому, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2017р., були відсутні обмеження щодо розпорядженням квартирою, а також не існувало й рішення суду про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] на користь [PERSON] . Позивачем під час розгляду справи не надано до суду доказів ухилення [PERSON] від виконання існуючих зобов`язань перед [PERSON] на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2017р. Договір позики від 19.02.1999р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , за своєю суттю не може виконувати функцію забезпечення виконання зобов`язань, а тим більше обмежувати право власності позичальника на розпорядження майном, яке йому належить на праві приватної власності без укладення окремого договору в порядку визначеному главою 49 ЦК України. Позивачем не доведено, що [PERSON] та [PERSON] є пов`язаними особами, які вступили у змову з метою невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики. [PERSON] , як власниця квартира, уклала з [PERSON] іпотечний договір від 12.09.2019р., тобто на власний розсуд розпорядилася квартирою після спливу двох років з дати, коли був укладений договір купівлі-продажу квартири, а отже в діях сторін не було протиправного умислу при укладенні спірного правочину. Суд погоджується з доводами представника [PERSON] - адвокат Чередник І.О. стосовно того, що [PERSON] не довів належними та допустимими доказами обставини, які б свідчили про фраудаторність договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2017р. та іпотечного договору від 12.06.2019р. Заперечуючи проти доводів позивача під час розгляду справи відповідачка [PERSON] (по тексту відзиву на позово від 14.06.2021р.) звертала увагу суду на те, що 06.06.1997р. за договором займу [PERSON] отримав від [PERSON] безстрокову позику у розмірі 1 274 000 грн., за умови повернення цієї суми за першою її вимогою. В квітні 2017р. [PERSON] звернулася до [PERSON] з вимогою про повернення їй суми боргу і трьох відсотків річних, тобто 1 274 000 грн. та 382 200 грн. відсотків, а всього 1 656 200 грн. У зв`язку з відсутністю у [PERSON] грошових коштів, він запропонував [PERSON] продати їй за вказану суму грошових коштів належну йому квартиру [ADDRESS] та взяти на себе усі витрати з нотаріального оформлення і реєстрації права власності. [PERSON] погодилась на запропоновані [PERSON] умови погашення боргу. 12.05.2017р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири та з вказаного періоду [PERSON] є єдиною законною власницею квартири, яка на власний розсуд, вільно розпоряджається квартирою, у тому числі, правомірно уклала з [PERSON] іпотечний договір. В свою чергу представником позивача заперечувалися обставини того, що [PERSON] пропущено строк позовної давності, оскільки позивач не є стороною оскаржуваних правочинів, а отже в момент їх укладання він не знав про ці договори. Лише після пред`явлення виконавчого листа до виконання та перевірки майна у боржника, за рахунок якого можливо звернути стягнення та виконати судове рішення про стягнення боргу, було встановлено, що боржник, на думку представника позивача, зловживаючи своїми правами, відчужив належне йому майно. Суд критично ставиться до позиції сторони позивача стосовно того, що оскаржувані договори є фраудаторними правочинами та були укладені [PERSON] з метою ухилення від виконання зобов`язань за договором позики від 19.02.1999р., оскільки станом на 12.05.2017р. обтяження або заборона щодо відчуження [PERSON] квартири були відсутні, не існувало судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики, також в матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі ухилення [PERSON] від виконання існуючих зобов`язань перед [PERSON] на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2017р. Також, [PERSON] не доведено під час розгляду справи, що [PERSON] та [PERSON] є пов`язаними особами, які вступили у змову з метою невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні і стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фраудаторності правочинів, що унеможливлює встановлення того факту, що при укладенні оспорюваного правочину [PERSON] діяв умисно, зокрема, з метою уникнення виконання майбутнього рішення суду та сплати заборгованості за договором позики за рахунок відчуженого майна - квартири. Напроти, суд наголошує, що станом на час укладання спірного правочину 12.05.2017р. спірна квартира не перебувала у обмеженні щодо розпорядження цим майном. Згідно вимог цивільного процесуального законодавства України [PERSON] протягом тривалого часу розгляду справи про стягнення суми боргу за договором позики мав право на звернення до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту або заборони відчуження щодо майна, належного на праві власності [PERSON] . Однак, такі відомості в матеріалах справи відсутні та докази про такі дії не надано. При вирішенні справи суд також приймає до уваги термін виникнення боргових зобов`язань, який складає більше двадцяти років. Також, на момент укладення спірного правочину від 12.05.2017р. не існувало рішення суду про стягнення боргу за договором позики (останнє постановлено судом 07.11.2018р.), потім рішення суду було змінено судом апеляційної інстанції 12.12.2019р. та за результатом розгляду справи в касаційній інстанції 03.02.2021р. скасовано постанову суду апеляційної інстанції від 12.12.2019р. та рішення суду першої інстанції від 07.11.2018р. залишено в силі. Тобто доводи позивача про намагання ухилення [PERSON] від виконання рішення суду та боргових зобов`язань шляхом укладення спірного правочину є безпідставними. Доказів про ухилення [PERSON] від виконання існуючих зобов`язань перед [PERSON] на час укладення договору купівлі - продажу квартири від 12.05.2017р. суду не надано. Про реальність та відплатність оскаржуваних правочинів свідчать зібрані у справі докази, які вказують про те, що договір купівлі-продажу квартири від 12.05.2017р., укладений між [PERSON] та [PERSON] мав мету обумовлену цим договором, так само як і укладений між [PERSON] та [PERSON] іпотечний договір від 12.06.2019р., який був укладений з метою забезпечення виконання, що виникло у [PERSON] на підставі договору позики грошей, укладеного 12.06.2019р., отже, суд повністю погоджується із запереченнями, які висловлені відповідачами (їх представниками) в ході розгляду справи. Підводячи підсумок, суд зазначає про відсутність доказів про недобросовісні дії відповідачів та зловживання правом в частині ухилення [PERSON] від виконання грошового зобов`язання перед [PERSON] шляхом вчинення оскаржуваних правочинів, не надання доказів про неспроможність [PERSON] виконати рішення суду про стягнення суми боргу, що спростовує доводи позивача про фраудаторність оспорюваних правочинів, та свідчить про необґрунтованість позовних вимог та необхідність залишення їх без задоволення. Оскільки суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не обґрунтовані, то суд не обговорює питання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, оскільки в межах строків позовної давності підлягає захисту лише порушене право. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по оплаті судового збору при подачі позову у розмірі 5 448грн., по оплаті судового збору за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн. (а.с. № 2, 46 зв. т. № 1), а також по оплаті витрат на професійну правничу допомогу (по тексту позову заявлено 50 000грн. з підтвердженням оплати - а.с. № 39 т. № 1), покладаються на позивача. З урахуванням тих обставин, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, у відповідності до положень ч.9 ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню і заходи забезпечення позовних вимог, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 07.04.2021р. (а.с. № 48-49 т . № 1). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed