Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

[PERSON] , через представника - адвоката Ткаченко Н.В., звернулася до Бородянського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа - Немішаївська селищна рада Бучанського району Київської області про визнання права власності на житло за набувальною давністю. У позовній заяві зазначалося, що, відповідно до свідоцтва про право особистої власності, виданого 11 січня 1966 року виконкомом Немішаївської селищної Ради депутатів трудящих, Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] належала [PERSON] , яка [INFO] померла. До її смерті, починаючи з 06 вересня 1997 року позивачка та члени її родини проживали разом із [PERSON] за вказаною вище адресою. З 18 лютого 2003 року позивачка проживала у вказаному будинку на умовах договору найму житлового приміщення зі строком дії до 18 лютого 2008 року. Рішенням виконкому Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області № 172 від 12 листопада 2002 року позивачка призначена піклувальником [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Після відкриття спадщини з`ясувалося, що 10 лютого 1995 року [PERSON] склала заповіт на усе своє майно на користь онуки [PERSON] . Останній раз [PERSON] прибула на поховання своєї померлої бабусі [INFO] . У цей же день [PERSON] видано довіреність на ім`я позивачки, за якою останній доручено вести справу по оформленню спадщини після померлої [PERSON] . У подальшому [PERSON] на зв`язок із позивачкою не виходила. Раніше [PERSON] заявляла, що на спадщину не претендує. Позивачка з 1997 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним домоволодінням, утримує його та сплачує платежі за користування комунальними послугами. Враховуючи наведене, позивачка просила суд визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою суду від 12 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивачка та її представник - адвокат Ткаченко Н.В. у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. На питання суду позивачка зазначила, що вона розуміла, що не є власницею спірного будинку, жодних дій на виконання доручення відповідачки не вчинила, спадщину на ім`я відповідачки не оформила, кому належить інша Ѕ частина домоволодіння достеменно їй невідомо. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов не надала. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки відповідачка не повідомила про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходили, у суду наявні відомості про належне повідомлення відповідачки про дату, час і місце цього засідання, тому причин для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає і вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 15 квітня 2003 року по 18 лютого 2008 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10, 13, 14). Згідно копій довідок Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області № 31 від 12 січня 2022 року, № 56 від 18 січня 2022 року, № 114 від 26 січня 2022 року, [PERSON] у період з 15 квітня 2003 року по 18 лютого 2008 року проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 06 вересня 1997 року по дату реєстрації та з 2008 року по теперішній час [PERSON] проживала за цією ж адресою без реєстрації (а.с. 13, 14). Згідно копій довідки Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області № 56 від 18 січня 2022 року та акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 24 січня 2022 року депутатом Немішаївської селищної ради Ковалем Б.А., у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає без реєстрації [PERSON] (позивачка у справі) разом з сім`єю у складі восьми осіб: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (донька), [PERSON] (зять), [PERSON] (онук), [PERSON] (донька), [PERSON] (зять), [PERSON] (онука) (зворотній бік а.с. 13, 14). У судовому засіданні позивачка та її представник стверджували, що починаючи з 06 вересня 1997 року позивачка та члени її родини проживали разом із [PERSON] за вказаною вище адресою. З 18 лютого 2003 року позивачка проживала у вказаному будинку на умовах договору найму житлового приміщення зі строком дії до 18 лютого 2008 року. Після смерті [PERSON] позивачка та її сім`я продовжили проживати у спірному будинку. Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності, виданого 11 січня 1966 року виконавчим комітетом Немішаївської селищної Ради депутатів трудящих, Ѕ частина домоволодіння [ADDRESS] належала [PERSON] (а.с. 6). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 лютого 2022 року, у вказаних Реєстрах відсутні відомості щодо вказаного спірного будинку (а.с. 7). Як вбачається з витягу із рішення виконкому Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області № 172 від 12 листопада 2002 року над [PERSON] встановлено піклування. Піклувальником [PERSON] призначено [PERSON] (а.с.12). 18 лютого 2003 року між [PERSON] та [PERSON] (позивачкою у справі) укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] у користування кімнату у житловому будинку, що знаходиться у [ADDRESS] . Кімнату передано у користування строком на п`ять років, а саме з 18 лютого 2003 року по 18 лютого 2008 року (а.с.8). [INFO] [PERSON] померла (зворотній бік а.с. 5). За життя [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] (відповідачка у справі), посвідчений секретарем виконкому Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області Хоменко О.К. та зареєстрований в реєстрі за № 59, згідно якого все належне їй майно заповіла [PERSON] (а. с. 11). 22 лютого 2003 року [PERSON] видано доручення на ім`я [PERSON] , яким остання була уповноважена вести справу по оформленню спадкових прав [PERSON] на майно, що залишилось після смерті її бабусі [PERSON] . Доручення видане на два роки без права передоручення (зворотній бік а.с.8). У позові позивачка просила суд визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю, оскільки вважає, що з 06 вересня 1997 добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним будинком. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливо лише за наявності у сукупності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервний строк володіння ним. Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 569/14172/13-ц дійшов висновку, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 грудня 2019 року у справі № 126/3325/16-ц та від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18. З копій довідок Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області № 31 від 12 січня 2022 року, № 56 від 18 січня 2022 року, № 114 від 26 січня 2022 року, вбачається, що [PERSON] у період з 15 квітня 2003 року по 18 лютого 2008 року проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 06 вересня 1997 року по дату реєстрації та з 2008 року по теперішній час [PERSON] проживала за цією ж адресою без реєстрації (а.с. 13, 14). Як вбачається з позовної заяви і пояснень у судовому засіданні позивачки та її представника, вказаним житловим будинком позивачка та її члени сім`ї користувались спочатку за усною домовленістю із [PERSON] , у подальшому на підставі договору найму житлового приміщення та за усною домовленістю із спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] - [PERSON] , позивачка достовірно знала, про те, що вона не є власником житлового будинку, яким користується. Саме по собі проживання позивачки у спірному будинку та його утримання, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Давність володіння може вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності. Враховуючи викладене, суд погоджується, що позивачка з 1997 року відкрито та безперервно володіє спірним будинком, але встановлені обставини дають підстави вважати, що позивачка знала і знає, що вона не є власником спірного будинку, спірний будинок надано їй у користування, відповідачкою не було передано у власність спірний будинок, а видано лише довіреність на ім`я позивачки з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , що не може бути підставою для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на спірний будинок, а тому за відсутності підстав, передбачених ст. 344 ЦК України, в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed