Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що є користувачем послуг Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз». 10.02.2022 виявила, що навколо труби, якою подається газ, викопана яма. Від сусідів дізналася, що роботи проводили працівники «Полтавагазу». Наступного дня зателефонувала до відповідача, де їй повідомили, що у зв`язку з наявністю боргу в сумі 8229 грн виїхала бригада робітників із завданням від`єднати трубу постачання від магістралі. Щоб запобігти цьому, вона негайно сплатила зазначену суму. Згодом отримала судовий наказ від 03.02.2022 по справі №545/183/22 про стягнення заборгованості, який за її заявою 21.02.2022 був скасований судом. Відповідно до акту звірки від 15.02.2022 за період із січня 2020 по січень 2022 року газ нею фактично не споживався. На її повторне звернення на початку травня 2022 року отримала лист від 12.04.2022 з показниками про розмір боргу, який вважає невмотивованими та такими, що суперечать об`єму постачання газу, оскільки у листі вказаний розмір нарахування за січень-червень 2020 по 127,29 грн, за липень-грудень 2020 року нараховано по 146,05 грн, за січень-грудень 2021 року по 703,46 грн, проте не вказано формулу нарахування та як вона застосована. Вважає, що вимога про сплату 8229 грн є незаконною, внаслідок чого їй завдано моральних страждань, викликаних зміною способу життя, понесенням додаткових витрат та погіршенням стану здоров`я. Просила стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» 8923 грн завданої матеріальної шкоди, яка складається із: 8229 грн безпідставно сплачених нею коштів на вимогу відповідача, 124 грн судового збору, сплачених при зверненні до суду із заявою про скасування судового наказу, 20 грн поштових витрат, 500 грн витрат на оформлення довіреності, та 2000 грн моральної шкоди. У відзиві на позов представник відповідача заперечував проти позову, зазначивши, що [PERSON] є побутовим споживачем послуг із розподілу природного газу за адресою: [ADDRESS] , з якою укладений договір розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2498 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1384/27829. Станом на 01 січня 2022 року сума заборгованості становила 8\~228,63 грн. Посилався на те, що позивач не повідомляла показники лічильника газу, тому нарахування витрат за розподіл природного газу відбувалося відповідно до п.4 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ, а саме - у разі неотримання Оператором ГРМ до 06 числа місяця, що настає за розрахунковим, показань лічильника газу та за умови, що лічильник газу не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний об`єм розподілу та споживання природного газу по об`єму споживача за розрахунковий період визначається Оператором ГРМ на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що розраховується, виходячи з групи споживання побутового споживача, з урахуванням вимог Кодексу ГРМ. Договір розподілу природного газу між АТ «Полтавагаз» та [PERSON] не розірваний, відносини щодо розподілу природного газу не припинені, тому розмір заборгованості в сумі 8\~228,63 грн за надані комунальні послуги не відносяться до матеріальної шкоди, а є сплатою заборгованості з розподілу природного газу, тому вимога позивача про стягнення матеріальної шкоди не є вимогою в розумінні п.8 ч.2 ст.16 ЦПК України. Вважає безпідставною і вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки відсутня вина відповідача у її заподіянні; у спорах про захист прав споживачів чинне законодавство передбачає її відшкодування лише у випадку наявності реальної загрози заподіяння шкоди життю та/або здоров`ю споживача, що у даному випадку позивачем не доведено. Позивач у судове засідання не з`явилася. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, надавши пояснення, що за змістом аналогічні тим, що викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог з підстав викладених у відзиві, у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] є побутовим споживачем послуг із розподілу природного газу за адресою: [ADDRESS] . Згідно з судовим наказом Полтавського районного суду Полтавської області від 03.02.2022 по справі №545/183/22 стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу в розмірі 8173,37 грн та витрат по сплаті судового збору в сумі 248,10 грн(а.с.4). На підставі рахунку-фактури №1157186-202201 від 24.12.2021 [PERSON] 11.02.2022 сплачена сума заборгованості в сумі 8229,00 грн (а.с.3). Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 21.02.2022 скасовано судовий наказ від 03 лютого 2022 року по справі № 545/183/22 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу в розмірі 8173,37 грн та 248,10 грн на відшкодування судових витрат (а.с.8). У березні [PERSON] звернулася до відповідача з заявою про надання детального розрахунку розміру боргу. Згідно з повідомленням АТ «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» від 12.04.2022 розмір нарахування складає: за січень-червень 2020 по 127,29 грн, за липень-грудень 2020 року по 146,05 грн, за січень-грудень 2021 року по 703,46 грн (а.с.11). Відповідно до картки заборгованості станом на 01.10.2022 за позивачем рахується борг в сумі 109,01 грн (а.с.33). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів(ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Встановлено, що правовідносини між сторонами виникли з приводу розподілу і споживання послуг з розподілу природного газу. Позивач як спосіб захисту порушеного права визначила відшкодування майнової шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Суд вважає, що спосіб захисту, обраний позивачем, не є ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах з таких підстав. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, який визначений ст. 13 ЦПК України, що передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.Зазначена норма права є імперативною, яка забороняє вихід за межі позовних вимог та не допускає довільного її тлумачення, що позбавляє суд вийти за межі позовних вимог. Як неодноразово зазначала Велика палата Верховного Суду, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами; змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа; характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ефективний спосіб захисту має відповідати змісту права чи інтересу; характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не є у даному випадку ефективним, оскільки не відповідає змісту права, характеру оспорення та не стосується права позивача на відшкодування майнової шкоди. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у частині відшкодування майнової шкоди у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від т31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача. Позивачем не доведено, у чому конкретно проявилося порушення її звичного ритму життя, що саме спричинило їй фізичні та моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними рішеннями/діями/бездіяльністю відповідача та як це співвідноситься з негативними наслідками, що наступили від шахрайських дій невстановлених осіб. Також позивач не навела будь-яких обґрунтувань, у чому саме полягала завдана моральна шкода та із чого вона виходила, визначаючи її розмір у сумі 2000 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed