Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

[PERSON] в липні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання за ним в порядку розподілу майна, придбаного в період шлюбу з [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,2 м2, житловою площею 29,1 м2, а іншу 1/2 частку даної квартири залишити у власності [PERSON] . Відповідно до наказу в.о. голови Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2022 року № 58-к [PERSON] виключено зі штату Вінницького міського суду Вінницької області 14.08.2022 року у зв`язку зі смертю судді. Згідно розпорядження Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2022 року № 95/22 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи № 127/17566/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яка перебувала у провадженні судді Луценко Л.В. Відповідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2022 року цивільну справу № 127/17566/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було розподілено судді Сичуку М.М. Ухвалою суду від 23.08.2022 року прийнято до свого провадження цивільну справу № 127/17566/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та призначено судове засідання. Позов мотивований тим, що позивач перебував в шлюбі з громадянкою [PERSON] з 23 листопада 1993, про що в книзі реєстрації актів укладення шлюбу був зроблений запис № 2966. Подружні відносити у них не складались та 30 вересня 2014 шлюб між ними було розірвано про що здійснено відповідний актовий запис № 325 та відділом ДРАЦС РС Вінницького міського управління у Вінницькій області видано свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . [PERSON] в кінці 1993 стала членом житлово-будівельного кооперативу «№\~83 (надалі ЖБК) та на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК № 83 від 18.07.1995 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 669 від 02.10.1995 року була виділена двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та видано ордер на жиле приміщення в будинку ЖБК № 126 від 28 листопада 1995 року на право заняття житлового приміщення житловою площею 29,7 м2, на сім`ю з чотирьох осіб: [PERSON] , чоловіка [PERSON] , дочку - [PERSON] , батька - [PERSON] . Відповідно до довідки виданої ТОВ «ЖЕО» № 790 від 06.05.2021 року [PERSON] повністю внесла пай за кооперативну квартир [ADDRESS] . На підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 11.12.2006 року № 3053 відповідач [PERSON] 22.12.2006 року отримала свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , що складається з двокімнатної квартири житловою площею 29.1 м2 загальною 50,2 м2 зареєстровано 24.01.2007 року в книзі № 713 за реєстровим № 1709. За даною адресою відповідно до довідки наданої ТОВ «ЖЕО» вих. № 789 від 06.05.2021 року позивач був зареєстрований з 29.12.1995 року по 29.12.1998 року. Отже, позивач зазначає, що перебуваючи в шлюбі за їхні спільні кошти були виплачені повністю пайові внески за квартиру [ADDRESS] та придбана дана квартира на даний час є спірне нерухоме майно, яке було придбано сторонами під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На даний час відповідач відмовляється в добровільному порядку провести поділ майна, яке є їх спільною сумісною власністю, а тому він змушений звернутися з позовом до суду. Позивач [PERSON] та його представник - адвоката Казеко О.І. в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник заперечили в задоволенні позову, також відповідач надала суду відзив на позов, який мотивовано тим, що [PERSON] безпідставно та необґрунтовано включив у поділ спільного сумісного майна квартиру [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за нею [PERSON] і вказана квартира є особистою її приватною власність, яка придбана за власні кошти. Всі обставини, які викладені в позовній заяві не відповідають дійсності та не підтверджені жодним доказом. Також представник відповідача надала суду заяву про застосування строків позовної давності. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона з 1993 по 2003 роки працювала головним бухгалтером відділу по кооперативному житлу Вінницької міської ради. Даний будинок будувався з 1993 по 1995 роки. Люди вносили внески залежно від обсягу робіт та площі квартири, залишок частково платили люди, частково держава. Не могло бути, щоб була однакова вартість одно- та двокімнатної квартири. Кредит гасився на ЖЕК, ЖЕК перераховував на банк. На квитанції проставлявся пайовий внесок та проценти банку. Коли погашався кредит, ЖЕК давав довідку, на підставі довідки видавалось свідоцтво про право власності. Свідоцтва отримували ті, хто повністю розрахувався з кредитом. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що в червні минулого року вони з позивачем завітали в квартиру, де позивач раніше проживав. На пропозицію позивача надати йому ключі від квартири, мати відповідача їм відмовила. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1\~статті 58 Конституції України) норми Цивільного та\~Сімейного кодексів України\~(далі -\~СК України,\~ЦК України) застосовуються до цивільних і сімейних відносин, які виникли після набуття ними чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. Відповідно до частини 1 статті 15\~Закону України «Про власність», чинного на момент сплати [PERSON] пайового внеску за спірну квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю та приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно з приписами статті 16\~цього Закону\~майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Отже враховуючи, що права і обов`язки щодо нерухомого майна виникають у момент його набуття, правовий режим спірної квартири, пайовий внесок за яку був внесений 22.11.1993 року, повинен регулюватися чинним на той час Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до\~статті 22 КпШС України\~майно, нажите подружжям за час шлюбу,\~ є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі\~статтею 24 КпШС України\~майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічна норма закріплена у\~статті 57 СК України. Частинами першою та третьою статті 15\~Закону України «Про власність»\~(який був чинний на час виникнення спірних правовідносин - сплати пайових внесків за квартиру) визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 16\~Закону України «Про власність»\~визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, були встановлені статтею 57 Кодексу про шлюб та сім`ю України. До такого майна законодавець відніс майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу виданого відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області серія [NUMBER] від 23.11.1993 року, актовий запис № 2966, [PERSON] та [PERSON] 23.11.1993 уклали шлюб. 30.09.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 30.09.2014, актовий запис № 325. Відповідно до довідки № 1468 від 28.10.1992 року, [PERSON] є членом ЖБК № 83 згідно рішення виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 28.11.1992 року № 477. В даній довідці [PERSON] рекомендовано внести перший пайовий внесок на суму 101\~900 карбованців. Загальна вартість кооперативної однокімнатної квартири визначена в сумі 339 665 карбованців. (а.с. 89). 28.11.1992 року [PERSON] сплатила вступний внесок в розмірі 1000 крб. та 34\~000 крб. пайового внеску, що підтверджується довідками та квитанціями про оплату пайових внесків на користь ЖБК № 83. (а.с. 91). З січня 1993 року [PERSON] коштами, які були взяті в касі об`єднаного житлово-будівельного кооперативу (надалі ОЖБК) виплатила ЖБК № 83 суму в 339665 карбованців за квартиру і до 28.10.1993 року погасила свою заборгованість по однокімнатній квартирі перед ОЖБК, що підтверджується квитанцією на суму 333305 крб. (а.с. 92) Крім того, в цей період у [PERSON] з`явилась можливість обміняти однокімнатну квартиру на двокімнатну квартиру, яку розподілили [PERSON] , а тому за домовленістю з [PERSON] , [PERSON] звернулась в ЖБК № 83 та написала заяву про обмін. 22.11.1993 року [PERSON] сплатила заборгованість [PERSON] перед ОЖБК за двокімнатну квартиру в сумі 405934 крб. та, згідно ст. 15 ЗУ «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, стала власником двокімнатної квартири. Таким чином [PERSON] стала власником, спірної квартири до реєстрації шлюбу з [PERSON] (а.с.93) Оскільки будинок був добудований в 1995 році, тому в ордер виданий 28.11.1995 року на квартиру [ADDRESS] , а отже до нього було вписано всіх членів сім`ї [PERSON] , в тому числі і дочку, яка народилась в 1994 році. Право виділити [PERSON] двокімнатну квартиру дозволяли норми ст. 50 Житлового кодексу УРСР, а саме, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Вступаючи в кооператив в 1992 році, [PERSON] зазначила членом своєї родини свого батька [PERSON] . 22.12.2006 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на своє ім`я. (а.с. 94, 95). Таким чином, ордер на спірну квартиру та свідоцтво про право власності на спірну квартиру відповідачка отримала через два роки після повної оплати пайових внесків, які були сплачені 22.11.1993 року, (на звороті а.с. 93 ) тобто до укладання шлюбу. Як встановлено в судовому засіданні сторони до укладання шлюбу спільно не проживали та не мали спільного бюджету та [PERSON] ніколи не був членом ЖБК №\~83, та не приймав матеріальної участі в її ремонті, доказів того, що ним було здійснено внесення коштів як пайовий внесок за спірну кооперативну квартиру, суду не надано. Крім того, судом встановлено, що придбання будівельних матеріалів та ремонтні роботи в спірній квартирі проводились за рахунок особистих коштів [PERSON] , які вона отримала в повному обсязі в січні 1994 року від продажу свого приватизаційного сертифікату Вінницькому обласному орендному підприємству фірми «Взуття» в сумі 735041000 крб., що підтверджується приватизаційним платіжним дорученням № 34. (а.с.96) Крім того, з наданих позивачем та його представником довідок ТОВ «ЖЕО» про склад сім`ї № 1104 від 14.04.2021 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстрована відповідачка та її донька з 29.12.1995 року, а з довідки № 789 від 06.05.2021 року вбачається, що позивач був зареєстрований у спірній квартирі з 29.12.1995 року по 29.12.1998 року та ордер на вказану квартиру на його ім`я не видавався, оскільки відповідно до довідок № 790 та № 790/1 від 06.05.2021 року ордер було видано відповідачці [PERSON] , яка дійсно була членом ЖБК № 83 за адресою: [ADDRESS] та відповідно повністю внесла пай за кооперативну квартиру [ADDRESS] , за вказаною вище адресою (а.с. 22-24, 26-28), а отже позивачем в супереч своїм заявленим позовним вимогам надає докази того, що спірна квартира не являється спільною сумісною власністю. При цьому, суд враховує, що не зважаючи на той факт, що реєстрація права власності за відповідачем на спірну квартиру, здійснена уже після укладення шлюбу в 2006 році, зазначене майно не являється спільним майном подружжя, яке було створено або набуто ними за час перебування у шлюбі, оскільки сама державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Подібний висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17, від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18. Отже на підставі оцінки аргументів сторін, наданих ними доказів та вищенаведених законодавчих норм, чинних на час набуття спірного нерухомого майна, суд дійшов висновку, що спірна квартира, яка була набута не в період зареєстрованого шлюбу з позивачем з і пайовий внесок за яку був сплачений до укладення їхнього шлюбу, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом сумісної власності подружжя, частки майна\~\~є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (\~стаття 70 СК України). Аналогічна норма закріплена у\~статті 28 КпШС України. Ураховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та встановлені судами фактичні обставини щодо набуття спірної квартири і спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачем, суд приходить до висновку, що визнання за позивачем права власності на 1/2 частку цієї квартири є не обґрунтованим. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вказане, за результатами встановлених обставин справи та досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи, а також в аспекті застосування статей\~22,\~23,\~28 КпШС України, статті 16\~Закону України «Про власність», статей\~112,\~118 ЦК Української РСР\~(у редакції, чинній на час набуття [PERSON] права власності на квартиру), суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності у справі, суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до ч. 3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 257 ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята\~статті 261 ЦК України). Як роз`яснено в аб. 3 п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, відмова в задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Однак, враховуючи той факт, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з його недоведеністю, позовна давність, про застосування якої заявлено представником відповідача адвокатом Сидорчук Н.М., судом не застосовується. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2 у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed