Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з даним позовом, у якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 269 422 грн та судові витрати, посилаючись на те, що 01.06.2017 між ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», правонаступником якого є АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», та [PERSON] укладено Комплексний договір про надання банківських послуг № 26250056343401-КР, відповідно до умов якого банк встановлює позичальнику кредитний ліміт у розмірі 136 700 грн строком на 12 місяців (із наступною пролонгацією на кожні наступні 12 місяців) із зобов`язанням останнього повернути кредитні кошти зі сплатою 48% річних. Позивачем вимоги договору виконані в повному обсязі, однак відповідачем договірні зобов`язання не виконані, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 02.07.2020 становить 269 422 грн 54 коп. грн. з яких: 221 079,28 грн - заборгованість за простроченим кредитом; 48 143,26 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 200 грн - заборгованість за простроченою комісією, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме надати: обґрунтування розрахунку сум, що стягуються, докази на підтвердження факту видачі банком позичальнику платіжної картки, виписки по рахунку відповідача про зарахування на його розрахунковий рахунок як наданих за договором коштів, так і коштів, внесених позичальником у рахунок погашення кредиту. Крім того, зазначено про необхідність уточнення позовної вимоги про стягнення судових витрат, оскільки [PERSON] (як вказано у прохальній частині позовної заяви) не є стороною у справі. 01.09.2020 до суду від АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» надійшла заява про усунення недоліків з уточненою редакцією позовної заяви, розрахунком заборгованості та виписки по особовому рахунку. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2020 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки. Від відповідача 09.10.2020 надійшов відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову та вказував, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів укладення кредитного договору, а доданий до позовної заяви Комплексний договір про надання банківських послуг № 26250056343401-КР не містить усіх істотних умов, встановлених для кредитного договору, зокрема, про розмір грошових коштів та умови, на яких вони надаються. Вказаний документ вважає опитувальником потенційного клієнта, який є складовою Універсального договору банківського обслуговування, розробленого позивачем. Також зазначає, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку розміру заборгованості, оскільки такий не підтверджений первинними документами, а також не надано доказів видачі кредитної картки у день видачі кредиту. Надані банком виписки по особовим рахункам вважає регістрами обліку, а не первинними документами, що можуть підтверджувати господарські операції. Крім того, позивачем надано виписки за період з 23.02.2018 по 02.07.2020, тобто не за весь час існування спірних правовідносин, як зазначено у позовній заяві. Інших заяв по суті справи не надходило. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи 01.06.2017 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Кредит Дніпро», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», та [PERSON] укладено Комплексний договір про надання банківських послуг № 26250056343401-КР (опитувальник) про надання бажаної суми кредиту - 136 700 грн. В матеріалах справи міститься кредитний договір № 26250056343401-КР від 01.06.2017, який підписано [PERSON] із зазначенням його анкетних даних (а.с. 4-6). 07.08.2018 відбулося збільшення кредитного ліміту на 28 800 грн, а 19.06.2019 - на 82 700 грн. Загальний розмір кредитного ліміту склав 248 200 грн. З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається наявність заборгованості за кредитним договором № 26250056343401-КР станом на 02.07.2020, що така становить 269 422,54 грн та складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 221 079,28 грн, заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 48 143,26 грн, залишок прострочених комісій 200 грн (а.с.68-79). Враховуючи те, що кредитні кошти фактично отримані та використовувалися відповідачем, банк звернувся з вимогою про стягнення заборгованості за несплаченою часткою тіла кредиту в межах максимально встановленого кредитного ліміту за кредитним договором, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь АТ «Банк КредитДніпро» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 221 079,28 грн. Будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості умовам кредитного договору, суду надано не було. При цьому, посилання відповідача у відзиві на те, що здійснений позивачем розрахунок боргу не відповідає дійсності, суд оцінює критично, адже вказаний розрахунок відповідачем жодним чином не спростований і умови договору також не оспорюються. Разом з тим, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк просив, крім заборгованості за тілом кредиту, стягнути заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 48 143,26 грн. Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитними коштами, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, банк посилався на Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів, Тарифи банку з обслуговування кредитних карток та паспорт споживчого кредиту «Кредитна картка з пільговим періодом», які розміщені на офіційному сайті банку, як невід`ємні частини кредитного договору. В Універсальному договорі банківського обслуговування клієнтів передбачено, в тому числі, і пільговий період користування коштами та обов`язок клієнта щомісячно здійснювати сплату процентів за користування кредитними коштами за фіксованою процентною ставкою, яка визначається в кредитному договорі, Тарифах банку та Паспорті продукту. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Універсальним договором банківського обслуговування клієнтів відповідач ознайомився та погодився з його умовами, а також те, що вказаний документ станом на 01.06.2017 містив умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами в розмірі, зазначеному в розрахунку заборгованості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловила правову позицію про те, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів та Тарифи банку, відсутність у кредитному договорі домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів та Тарифи банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. В Паспорті споживчого кредиту «Кредитна картка з пільговим періодом», який підписано відповідачем, встановлено фіксований тип процентної ставки та передбачена пільгова процентна ставка в розмірі 0.01 % річних та базова процентна ставка в розмірі 48 % річних. Разом з тим, як зазначено в Паспорті споживчого кредиту «Кредитна картка з пільговим періодом», інформація надається споживачу до укладення кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення договору) до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Отже, паспорт споживчого кредиту містить інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню основного кредитного договору з позичальником і сам по собі не може вважатися складовою частиною кредитного договору до укладення основного договору про споживчий кредит та не є договором про споживчий кредит у розумінні Закону України «Про споживче кредитування», а відтак зазначена в ньому інформація, в тому числі і про розмір відсотків, не може вважатися умовою договору, і що позичальник погодився з цими умовами. Крім цього, підписання позичальником «Паспорту споживчого кредиту» свідчить про те, що банк виконав вимогу ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» і надав до укладення договору споживачу послуг інформацію про вартість кредиту, що є обов`язком банку. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за несплаченими відсотками. З приводу стягнення суми боргу по комісії, суд дійшов до наступного. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку, між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, виникли договірні правовідносини (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Статтею 1 п.17 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Оскільки в матеріалах справи відсутні дані про те, які саме послуги надаються позичальнику, та у зв`язку з тим, що такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону, у стягненні суми боргу за комісією суд відмовляє. Універсальний договір не є належним доказом, оскільки він не підписаний відповідачем. Таким чином, проаналізувавши надані докази та враховуючи вимоги законодавства України, суд дійшов висновку, що вимоги позивача мають бути задоволені частково на загальну суму 221 079 грн 28 коп. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище викладене та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, встановив, що відповідач в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України, не виконала взяті на себе зобов`язання суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Згідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 4 203,22 грн, при цьому вимоги задоволено частково на суму 221 079 грн 28 коп., що складає 85,06 % від заявлених вимог,

Outcome: partial