Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

Представниця позивачів звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані, зокрема, відповідачі [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] з моменту приватизації квартири та до теперішнього часу в квартирі не проживає, не приймає участі у сплаті комунальних платежів, не цікавиться станом квартири, в утриманні житла участі не приймає, її особистих речей у квартирі немає. У 1998 році [PERSON] виїхала на заробітки до Греції. За весь цей час [PERSON] приїздила в м. Миколаїв лише один раз у 2006 році на декілька тижнів, після чого знову виїхала до Греції, пояснивши позивачам, що в неї є посвідка на проживання в цій країні. Після виїзду до Греції [PERSON] більше на зв`язок з родиною не виходила. [PERSON] з моменту приватизації квартири та до теперішнього часу у квартирі не проживає, не приймає участі у сплаті комунальних платежів, не цікавиться станом квартири, в утриманні житла участі не приймає, його особистих речей у квартирі немає. Жодних перешкод у користуванні житловим приміщенням позивачі відповідачам не чинять. Реєстрація відповідачів у вищевказаній квартирі порушує право власності позивачів на квартиру, створює незручності та позбавляє позивачів можливості в повній мірі вільно реалізувати, володіти та користуватися квартирою. Ухвалою суду від 21.02.2022, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представниці позивачів надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. З свідоцтва про право власності на житло від 17.01.2000, вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/5 частки кожному. [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 6/25 частки квартири [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.03.2020 та Договору купівлі - продажу від 10.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 118. [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 6/25 частки квартири [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.03.2020 та Договору дарування від 06.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 40. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 10.02.2022. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 16.02.2022 за № 16.27-26281-2022, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 21.08.2007, [PERSON] з 31.05.2005. Згідно Акта від 29.01.2022, підписаного свідками, за результатами обстеження та огляду квартири [ADDRESS] встановлено, що будь-яких речей [PERSON] та [PERSON] в квартирі немає. Як вбачається з письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають більше 10 років. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч.2ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

Outcome: approved