Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Позиція позивача та заперечення відповідачів, процесуальні дії, вчинені по справі. Позивачка звернулись до суду з вищевказаним позовом. На обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона працювала на посаді головного бухгалтера Хорольського агропромислового коледжу з 24.05.2005 року по 04.09.2017. На підставі матеріалів ревізії 04.09.2017 до Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області надійшов рапорт працівників УЗЕ про те, що за результатами планової виїзної ревізії Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області складено акт від 15.08.2017, в якому зазначено, що посадовими особами Хорольського агропромислового коледжу під час здійснення фінансово-господарської діяльності в період часу з 01.01.2015 по 30.04.2017 допущені порушення фінансової дисципліни, що призвело до розтрати державних кошів та спричинення коледжу матеріальних збитків у великому розмірі на суму 260 119,60 грн. За вказаним фактом 05.09.2017 внесено відомості до ЄРДР № 12017170000000411 за ознаками ч. 4 ст. 191 КК України. Під час досудового розслідування даного кримінального провадження у засобах масової інформації та на різних Інтернет-ресурсах опубліковано інформацію негативного характеру, відповідно до змісту якої можна ідентифікувати особу позивачки: Крім того, слідчим у травні 2018 року направлялися запити до Хорольської центральної лікарні та Хорольської міської ради із інформацією щодо кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передчабеного ч. 3 ст. 191 КК України стосовно позивачки в тому числі. Під час досудового слідства слідчий неодноразово викликала позивачку на допит у м. Полтава, на відстані 100 км від дому позивачки, на всі її виклики вона своєчасно з`являлася, несучи додаткове матеріальне навантаження, оскільки у той період часу [PERSON] була безробітною. 28.08.2018 старший слідчий СУ ГУНП в Полтавській області Ільїна Ж.В. звернулась до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, однак ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 29.08.2018 відмовлено у задоволенні даного клопотання, оскільки однокімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належала не позивачці, а іншій особі [PERSON] , який не мав відношення до даного кримінального провадження та відповідно на його майно не міг бути накладено арешт. 29.08.2018 слідчим була вручена підозра [PERSON] у вчинені злочину передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а 30.08.2018 позивачці повідомлено про завершення відносно неї досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України. Таким чином досудове слідство відносно діянь, вчинених [PERSON] , розпочато 23.08.2018, а закінчено 30.08.2018, тобто тривало 4 робочих дні, більше того у статусі підозрюваної [PERSON] перебувала з 29.08.2018 по 30.08.2018, тобто менше доби, відповідно позивачка вказує, що порушило права позивача на захист в статусі підозрюваного. Позивачка зазначає, що вказані дії органу досудового розслідування призвели до постійного нервового напруження, стан її здоров`я погіршився, [PERSON] вимушена проходити відповідний курс санаторно-курортного лікування. Вироком Хорольського районного суду від 19.05.2020, який постановлено за результатами розгляду кримінального провадження № 12017170000000411, [PERSON] визнано невинуватою за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.367 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16.11.2020 вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 19 травня 2020 року щодо позивачки залишено без змін. Позивачка вказує, що вона перебувала під слідством та судом в період з 29 серпня 2018 року до 16 листопада 2020 року, тобто з моменту вручення їй письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до постановлення ухвали про залишення вироку Хорольського районного суду Полтавської області від 19 травня 2020 року без змін. [PERSON] зазначає, що інкримінування позивачці службової недбалості за ч. 2 ст. 367 КК України поставило під сумнів її професійні здібності як головного бухгалтера внаслідок поширення про неї інформації про причетність до вчинення злочину, після звільнення з Хорольського АПК вона не мала змоги влаштуватися на роботу у невеликому м. Хорол. Такі події призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації позивачкою права на працю, своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Посилаючись на вказані обставини, позивачка зазначає, що їй було завдано моральної шкоди на суму 4\~000 000,00 грн, однак вона просить стягнути з Державного бюджету України 1\~000\~000,00 грн. Крім того, позивачка зазначала, що їй також було завдано матеріальної шкоди внаслідок погіршення стану здоров`я через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки позивачка вимушена проходити курс лікування, внаслідок чого вона понесла витрати на проведення необхідних обстежень, придбання лікарських засобів, а також на придбання відповідної путівки. У 2018 році позмивачкою витрачено 5490,00 грн на придбання путівки до Санаторно-курортного комплексу «Миргород», на обстеження 222,00 грн, на лікарські засоби 2999,00 грн. У 2020 році я витратила 640,00 грн на обстеження та 2144,00 грн на придбання лікарських засобів. Відповідно до рекомендації лікаря-невролога [PERSON] рекомендовано проходити санаторно-курортне лікування 2 рази на рік. Виходячи з вищевикладеного, позивачка просила про відшкодування витрат на санаторно-курортне лікування на найближчі 10 років. З огляду на те, що вартість разової путівки становить 23 760,00 грн, а вартість лікарських засобів 6 000,00 грн за одну путівку, та враховуючи той факт, що рекомендованим є проходження такого лікування 2 рази на рік, загальна вартість путівки та лікарських засобів має становити 595 200,00 грн за 10 років. Вказану суму позивачка просила стягнути з Державного бюджету України на її користь. Ухвалою судді від 15.06.2022 відкрито провадження у справі в межах загального позовного провадження. 26.07.2022 відповідач Головне управління Національної поліції в Полтавській області подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що відсутні правові підстави для задоволення позову, передбачені п. 1-1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідач зазначає, що вирок від 19.05.2020 не містить висновків про наявність факту незаконного повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення з боку посадових осіб ГУНП в Полтавській області або про незаконність вчинення будь-яких інших процесуальних дій відносно неї. Також відповідач вказує, що до [PERSON] не застосовувавлись запобіжні заходи. Відповідач також вказував, що вимоги позивача стосуються матеріальної шкоди, яка буде завдана їй у майбутньому, відповідно вимога про стягнення матеріальної шкоди у вигляді витрат на санаторно-курортне лікування на майбутні 10 років не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає лише порушене право. Позивачка не надала доказів на підтвердженя факту завдання моральної шкоди та на підтвердження її розміру, а також вини відповідача. 02.08.2022 відповідач Державна казначейська служба України подав відзив, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог, з огляду на нступне. Право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку постановлення виправдувального вироку. Крім того, відповідач вказує, що позивачкою не надано жодного доказу, який міг би підтвердити сам факт спричинення їй моральної шкоди та жодних доказів в обгрунтуваня заявленого розміру відшкодування. Позивачка подала суду додаткові пояснення та докази на підтвердження факту погіршення стану здоров`я [PERSON] внаслідок незаконного кримінального переслідування, а 26.08.2022 подала відповідь на відзив, в якому заперечила доводи відповідачів щодо безпідставності її вимог про стягнення моральної шкоди, зазначивши, що вона має право на відшкодування моральної шкоди з огляду на норми Закону України (ст.ст. 2, 3), ст. 1176 ЦК України, висновку Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018. Також [PERSON] зазначила, що матеріальна шкода у вигляді витрат на лікування внаслідок погіршення стану здоров`я завдана їй саме внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки до цієї події у позивачки були відсутні проблеми зі здоров`ям. 18.10.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі з підстав, зазначених в позові та відповіді на відзив, зазначив, що розрахунок витрат на правничу допомогу надасть суду пізніше та буде клопотати про ухвалення додаткового рішення. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Полтавській області адвокат Паламар Д.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав позицію, викладену відповідачем у відзиві на позов. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явилася, хоча вчасно та належним чином була повідомлена про розгляд справи, про що свідчить довідка про доставку електронного документу користувачу електронного суду, про причини неявки суд не повідомила. будь-яких заяв чи клопотань суду не подала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 29.08.2018 [PERSON] було вручено повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 12017170000000411, згідно якого позивачка підозрювалась у Стороною обвинувачення [PERSON] обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2\~ст. 367 КК України, а саме у службовій недбалості, тобто у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що призвело до тяжких наслідків. [PERSON] згідно наказу №121-к від 24.05.2005 призначена на посаду головного бухгалтера Хорольського агропромислового\~коледжу Полтавської\~державної аграрної\~академії (ХАПК ПДАА). Внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх обов`язків, що виразилися у безпідставному нарахуванні грошових коштів працівникам Коледжу за період з 01.01.2015 по 30.04.2017, державі в особі ХАПК ПДАА, завдано тяжкі наслідки у вигляді матеріальної шкоди у великому розмірі в сумі 260 119,60 грн. Таким чином, [PERSON] вчинила злочин, передбачений ч. 2\~ст. 367 КК України, а саме у службову недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що призвело до тяжких наслідків, що підтверджується копією вказаного повідомлення (а.с. 22, 23). 29.09.2018 слідчим суддею Октябрського районного суду м. Полтави відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у криміальному провадженні № 12017170000000411, а саме квартири, що належить сину позивачки., що доводиться копіями відповідного клопотання та ухвали від 29.08.1918 (а.с. 30 33). 30.08.2018 [PERSON] отримала повідомлення про завершення досудового розслідування відносно неї, що слідує з копії вказаного повідомлення (а.с. 29). [PERSON] викликалась до СУ ГУНП в Полтавській області на допит та проведення інших слідчих дій в якості підозрюваної 29.08.2018, 30.08.2018, 29.10.2018 (а.с. 24, 25, 27). Вироком Хорольського районного суду від 19.05.2020, який постановлено за результатами розгляду кримінального провадження № 12017170000000411, [PERSON] визнано невинуватою за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, вказаний вирок залишено судом апедяційної інстанції без змін, що підтверджується копіями зазначеного вироку та ухвали Полтавського апеляційного суду від 16.11.2020 (а.с. 6 21). З копії санаторно-курортної книжки [PERSON] та інформаційної картки санаторію «Миргород`вбачається, що за період путівки від 27.11.2018 по 05.12.2018 позивачка проходила оздоровчі процедури курорту «Миргород» з діагнозом хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії, вартість путівки склала 5\~940,00 грн (а.с. 36 42, 48). За час перебування у вказаному санаторії позивачка понесла витрати на проживання, проїзд харчування та додаткові послуги в сумі 3\~141,06 грн, що додоводиться копіями квитанцій (а.с. 43, 47). З консультації невролога санаторію «Миргород» від 03.12.2018 вбачається, що [PERSON] страждала на хронічну дисциркуляторну енцелоратію, зокрема, їй було рекомендовано перелік дій та процедур, в тому числі санаторно-курортне лікування 2 рази в рік (а.с. 49). Вказаний діагноз та рекомендації повтрились в консультації невролога від 23.06.2020 (а.с. 50). Під час проходження санаторно-курортного лікування у 2020 році позивачка витратила у м. Миргород 2\~834,00 грн (а.с. 51, 53). З копій довідок Хорольської ЦРЛ. що надані на запит слідчого під час проведення досудового розслідування, вбачається, що у 2018 році [PERSON] не перебувала на обліку в лікарів психіатра та нарколога (а.с. 105, 106). Крім того, позивачка не перебуувала на лікарняному в період з 01.01.2015 по 30.04.2017, що слідує з копії листа директора Хорольського агропромислового коледжу Полтавської державної аграрної академії від 23.08.2018 (а.с. 107). Норми права, застосовані судом. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною першою статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. У пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 2008 року у справі «Хужин та інші проти Росії» суд зробив висновок про те, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 1995 року у справі «Аллєн де Рібемон проти Франції»), Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Згідно ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати. Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)). Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Ні в КПК України 1960 року, ні в чинному КПК України немає окремої статті, яка б безпосередньо була присвячена правам виправданого. Проте частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше. Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Мотивована оцінка аргументів сторін. Судом встановлено, що позивачка була піддана незаконному притягненню до кримінальної відповідальноcті, починаючи від 29 серпня 2018 року до 16 листопада 2020 року, тобто з моменту вручення [PERSON] повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до постановлення ухвали про залишення виправдувального вироку без змін. Суд також вбачає наявність у [PERSON] моральних страждань внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та подальшого притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності. З огляду на положення ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також Положення про Державну казначейську службу України, з держави, представником у суді якої є Державна казначейська служба України, підлягає стягненню моральне відшкодування за спричинені [PERSON] душевні страждання внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності. Доводи відповідачів щодо відсутності їх вини в заподіянні моральної шкоди позивачці, суд не приймає, з огляду на положення ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України, з яких вбачається, що право особи на відшкодування шкоди виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду, тобто в даному випадку наівність чи відсутність вини відповідача у кримінальному переслідуванні [PERSON] не є обов`язковим елементом для відшкодування шкоди. Про це законодавець безпосередньо зазначає в ч. 2 ст. 1 вищезгаданого закону. Визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд погоджується з доводами позивача про те, що моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом. З огляду на те, що позивачка протягом тривалого часу (більше двох років) перебувала в стані підвищеного емоційного напруження внаслідок кримінального переслідування, мала складність з працевлаштуванням, оскільки інкримінування позивачці службової недбалості поставило під сумнів її професійні здібності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача розмір морального відшкодування більший, ніж мінімально передбачено законом. Разом з тим, зважаючи на те, що відносно [PERSON] протягом досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не застосовувались запобіжні заходи, не накладались арешти на її майно, а також враховуючи той факт, що стороною позивача не доведено погіршення стану здоров`я [PERSON] саме внаслідок кримінального переслідування, суд приходить до висновку, що необхідним да достатнім розміром морального відшкодування для позивача буде 250\~000,00 грн, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, суд виходить з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що у 2018 році та в 2020 році [PERSON] проходила санаторно-курортне лікування у м. Миргород, позивачка оплачувала вартість путівки та несла додаткові витрати на обстеження, лікування та проїзд. Відповідно до рекомендації лікаря-невролога [PERSON] рекомендовано проходити санаторно-курортне лікування 2 рази на рік. Разом з тим, позивачкою не доведено причинно-наслідковий зв`язок між незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та погіршенням стану її здоров`я і необхідністю проходити санаторно-курортне лікування. З наданих позивачкою медичних документів слідує, що позивачка проходила оздоровчі процедури курорту «Миргород» з діагнозом хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії, крім того, [PERSON] страждала на хронічну дисциркуляторну енцелоратію. З наведеного суд приходить до переконання, що хвороби [PERSON] , які зумовили лікування позивачки в санаторії «Миргород», були хронічними та не могли виникнути у 2018 році під час досудового розслідування та початку судового розгляду справи, інших об`єктивних обставин у справі, які б свідчили про те, що стан здоров`я позивачки погіршився саме внаслідок незаконних дій правоохороннимх органів, суд не вбачає. Довідки про те, що позивачка не перебувала на обліку в лікарів нарколога та психіатра у 2018 році, як і лист про те, що позивачка не перебувала на лікарняному в період з 01.01.2015 по 30.04.2017, не є доказом того, що хвороби, які лікувала позивачка в санаторіх м. Миргород, виникли у 2018 році під час кримінального переслідування. Зважаючи на викладене, у задоволенні вимог позивачки про стягнення матеріальної шкоди необхідно відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами. Зважаючи на те, що представник позивача клопотав не вирішувати питання про стягнення з відповідачів судових витрат, суд вважає за необхідне відкласти розгляд питаня про розподіл судових витрат до того часу, як учасники справи надасть документи, що підтверджують понесені ними судові витрати, На підставі викладеного та

Outcome: partial