Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

В квітні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом, і з урахуванням зміненої редакції позовної заяви (а.с. 105-107 т. 2), просив суд: - стягнути на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди 75524,91 грн.; у відшкодування моральної шкоди - 50000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 вересня 2010р. він був учасником дорожньо - транспортної пригоди (далі по тексту - ДТП), керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer», д.н.з. [NUMBER] на 25 км автомобільної дороги Київ-Чоп у Києво-Святошинському районі Київської області. Належний позивачу на праві власності, на підставі протоколу №127 огляду та затримання транспорту від 20 вересня 2010р. було вилучено інспектором ДПС Києво-Святошинського району Київської області Кузьменко О.С. та передано на зберігання на територію майданчика тимчасового утримання транспорту Макарівського РВ Головного управління МВС України в Київській області, за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б. Передавання автомобіля на зберігання ТОВ «Тайфун Трак Партнер» відбувалось на підставі Акту №127, приймання-передачі від 20 вересня 2010р. По факту вчинення позивачем ДТП було порушено кримінальну справу № 27-1406. 07 грудня 2010р. автомобіль було визнано речовим доказом по кримінальній справі на підставі постанови в.о. слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Київській області Скрипки М.В. від 07 грудня 2010р. Місцем зберігання автомобіля було визначено територію майданчика тимчасового утримання транспорту Макарівського РВ в с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б. 25 листопада 2012р., позивач приїхав за адресою зберігання свого автомобіля (Київська область, Макарівський район, с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б), однак на майданчику тимчасового зберігання він був відсутній. 30 листопада 2012р. позивач звернувся до Слідчого управління ГУ МВС України в Київській області з заявою про злочин, згідно якої 06 грудня 2012р. була внесена інформація про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань №1201200210000146, кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 185 КК України. 18 грудня 2013р. Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено вирок по справі № 369/1905/13, в резолютивній частині якого вирішено речовий доказ автомобіль повернути позивачу, однак автомобіль не був повернутий позивачу. 21 березня 2016р. позивач звернувся до Слідчого управління ГУ Національної поліції в Київській області з вимогою повернути автомобіль, а у разі втрати відшкодувати його вартість. 04 квітня 2016р. Слідче управління Головного управління Національної поліції в Київській області Позивача повідомили про розслідування кримінальної справи. Станом на дату подання позовної заяви автомобіль позивачу повернутий не був, вартість автомобіля компенсована не була. Позивач, як власник автомобіля, у зв`язку з тривалим його вилученням, в подальшому і не збереженні транспортного засобу, позбавлений можливості користуватись належною власністю, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з чим вимушений докладати додаткових зусиль для нормалізації свого життя Згідно з висновком експерта №ЕС-1707-2-1536.20 судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі № 761/16180/16-ц від 22 липня 2020р. розмір матеріального збитку, який був спричинений позивачу становить 75524,91 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від 01 липня 2019р. відкрито провадження у вищезазначеній справі. Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В. №01-08-589 від 11 червня 2018р. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2018р. головуючим суддею по справі визначено суддю Рибака М.А. Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В. №01-08-104 від 08 лютого 2019р. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 лютого 2019р. головуючим суддею по справі визначено суддю Макаренко І.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко І.О. від 11 березня 2019р. справу передано за підсудністю до Києва-Святошинського районного суду Київської області. Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2019р., скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2019р., справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 04 червня 2019р. справа надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019р. головуючим суддею по справі визначено суддю Волошина В.О., 06 червня 2019р. справа передана судді. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2019р. прийнято справу до розгляду та призначено в підготовче засідання. 28 жовтня 2019р. на адресу суду надійшов відзив від Казначейської служби, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що жодним чином не порушував права позивача. 12 серпня 2020р. на адресу суду надійшла заява про зміну позовних вимог. 22 вересня 2021р. на адресу суду надійшла заява сторони позивача про зміну суб`єктного складу та уточнення позовних вимог. Протокольною ухвалою суду від 22 вересня 2021р. прийнято відповідну заяву та здійснено заміну сторони. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання стороною позивача було подано заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові. Решта учасників процесу, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступник підстав. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , номер кузова VIN [NUMBER] . 07 грудня 2010р. належний позивачу автомобіль було визнано речовим доказом по кримінальній справі на підставі постанови в. о. слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Київській області Скрипки М. В. від 07 грудня 2010р. Місцем зберігання автомобіля було визначено територію майданчика тимчасового утримання транспорту Макарівського РВ в с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б. 30 листопада 2012р. позивач звернувся до Слідчого управління ГУ МВС України в Київській області з заявою про злочин, в зв`язку з крадіжкою автомобіля, 06 грудня 2012р. були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №1201200210000146, кваліфікація кримінального правопорушення ч.1 ст. 185 КК України. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2013р. по справі №369/1905/13, вирішено речовий доказ автомобіль повернути позивачу. В межах виконання цього вироку суду, належний позивачу автомобіль не був повернутий. Вказані обставини сторонами не заперечуються. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з крадіжкою автомобіля позивача, який, у зв`язку з розслідуванням кримінального правопорушення, перебував на відповідальному зберіганні на території майданчика тимчасового утримання транспорту Макарівського РВ в с. Копилів, вул. Леніна, 4-Б. Станом на час розгляду справи досудове розслідування за ч. 1 ст.185 КК України завершене, в зв`язку з закінченням строків. Відповідно до Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012р.. № 1104, умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування. Зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках Державтоінспекції МВС для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1 - 26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно. Перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст.1173 ЦК України). Згідно ст.1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом; шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016р. по справі №6-2808цс15). Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Дії (бездіяльність) Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України). Статтею 16 КПК України, визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений ч. 4 ст. 168 КПК України. Порядком № 1104 визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження. Відповідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку. Відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. За ст. 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено. Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачене чинним законодавством. Не повернення вилученого доказу, є прямим порушенням чинного законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Законом України № 475/97 від 17 липня 1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950р. та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. За таких обставин позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди внаслідок протиправного викрадення належного автомобіля, при цьому саме порушення службовими особами Головного управління МВС України в Київській області, в особі Макарівського районного відділу Головного управління МВС України в Київській області, яке у встановленому порядку станом на час розгляду справи не припинене, порядку зберігання вилученого автомобіля позивача призвели до його викрадення. Вищевказані висновки визначені в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 920/715/17 від 12 березня 2019р., постанові Верховного Суду по справі № 665/1740/17 від 09 червня 2021р. Згідно висновком експерта №ЕС-1707-2-1536.20 судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі № 761/16180-16-ц від 22 липня 2020р., складеного судовим експертом Коваль І.М. (свідоцтво № 49 від 03 липня 2015р.), розмір матеріального збитку, який було завдано позивачу, внаслідок викрадення його автомобіля становить 75524,91 грн. Разом із цим, суд вважає безпідставним вимоги позивача, що розмір завданої шкоди підлягає стягненню саме з відповідачів, з огляду на наступне. З урахуванням того, що саме на Державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019р. у справі № 242/4741/16 дійшла висновку про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові не відступила від висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 08 листопада 2017р. у справі № 761/13921/15, оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення Державної казначейської служби України та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012р. № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКС України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Подібні за змістом висновки про те, що у цій категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, а казначейська служба відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018р. у справі № 910/23967/16. Таким чином, позивач має право на відшкодування майнової шкоди за рахунок держави. При цьому той факт, що позивач просив таку шкоду відшкодувати за рахунок відповідача 1 не є підставою для відмови у позові, оскільки правовою підставою позовних вимог позивач зазначив про відповідальність відповідача як органу державної влади. Таким чином, позивач довів наявність всіх необхідних умов для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, а саме: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а тому суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди - 75524,91 грн.; у відшкодування витрат на проведення судової експертизи 6600,0 грн. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 та 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р. передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане складенням відносно нього протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, витрати зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, суд приходить до висновку, про наявність спричиненої позивачу моральної шкоди, однак при визначені її розміру суд виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених йому моральних страждань, які полягали саме у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із викраденням його майна (автомобіля), а також виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір такої шкоди в сумі 50000,0 грн., відшкодування яких підлягає за рахунок коштів Державного бюджету України.

Outcome: partial