Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ТОВ «Інфокс» про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 листопада 2019 року між ним та ТОВ «Інфокс» в особі заступника начальника Управління «Воздобут» філії «Інфоксводоканал» було укладено договір №186091/ВРПВ про надання послуг з вивезення побутових відходів. Позивач справно сплачував необхідні платежі, що підтверджується квитанціями. Однак відповідачем фактично не виконувались зобов`язання по вивезенню рідких побутових відходів, через що ним було припинено оплату послуг за вказаним договором. Відповідач не узгодив графік вивезення рідких побутових відходів, хоча це є істотною умовою вказаного договору. Позивач звертався до відповідача з вимогами про розірвання договору. Однак, своєю відповіддю №Б-193 від 11 червня 2022 року відповідач лише пропонував якісь незрозумілі варіанти, які не пов`язані з його відмовою від послуг останнього, а тому, позивач просить розірвати договір №186091/ВРПВ від 19 листопада 2019 року про надання послуг з вивезення рідких побутових відходів. А також просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 5\~000 грн. Ухвалою суду від 11 серпня 2022 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 26 вересня 2022 року. У судове засідання 26 вересня 2022 року позивач не з`явився. Про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача заявив клопотання про відкладення судового засідання для ознайомлення з наданим відповідачем відзивом, представник відповідача не заперечував. Розгляд справи відкладено на 02 листопада 2022 року. У судове засідання 02 листопада 2022 року сторони не з`явилися. Про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Від представника позивача надійшла заява про заміну неналежного відповідача та розглядати її без участі позивача та його представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи відкладено на 07 грудня 2022 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року заяву представника позивача про заміну неналежного відповідача задоволено. Замінено неналежного відповідача Філію «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» на належного відповідача ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал». В наданому відзиві на позовну заяву представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, зазначивши, що виконавцем послуг з вивезення рідких побутових відходів на території міста Одеси визначено Філію «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс». При цьому споживачами послуг з вивезення рідких побутових відходів є мешканці будинків, які не підключені до системи централізованого водовідведення. Укладений договір є укладеним з урахуванням всіх вимог чинного законодавства та обов`язковим для виконання. Підставою для розірвання зазначеного договору позивач вказує, що фактично Філія не виконувала зобов`язання по вивезенню рідких побутових відходів. Проте, відповідно до п.1 ч.3 Договору абонент попередньо за 5 днів до запланованої дати вивезення відходів мусив звернутись до Колцентру та надати заяву щодо вивезення рідких побутових відходів із зазначенням об`єму машини, яка потрібна для вивезення. Однак, заявок від позивача про надання вказаної послуги до Філії не надходило. В наданій відповіді на відзив від позивача, зазначено, що з мотивами та доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву категорично не погоджується внаслідок того, що договір №186092/ВРПВ про надання послуг з вивезення рідких побутових відходів не відповідає типовому договору, адже не містить деяких істотних умов, зокрема: порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; порядок та умови продовження його дії та розірвання. Типовий договір містить умову про надання споживачу послуг згідно з затвердженим графіко, а не згідно інформації з якогось колл-центру. Критерієм якості послуг з вивезення побутових відходів є дотримання графіка вивезення побутових відходів, правил надання послуг з поводження з побутовими відходами, інших вимог законодавства щодо надання послуг з вивезення побутових відходів. За весь період існування договірних відносин між сторонами (майже 3 роки), відповідач жодного разу не вивіз рідкі побутові відходи позивача, що вказує на грубе порушення договірних зобов`язань. У відповідності до п.1 та п.3 оскаржуваного договору, виконавець зобов`язується, згідно з графіком надавати послуги з вивезення рідких побутових відходів, а послуги з вивезення рідких побутових відходів в свою чергу надаються також за графіком, узгодженим із споживачем. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Правовідносини які виникли між сторонами, регулюються\~Цивільним кодексом України,\~Законами України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII\~(із\~наступними змінами),\~«Про захист\~прав споживачів»\~від 12.05.1991\~року №\~1023-XII\~(із\~наступними змінами),\~«Про відходи»\~та інших\~нормативно-правових\~актів,\~що містять\~положення про захист прав споживачів. Вказані правовідносини є договірними. Судом встановлено, що 19 листопада 2019 року між ТОВ «Інфокс» в особі заступника начальника Управління «Воздобут» філії «Інфоксводоканал» та [PERSON] укладено договір №186091/ВРПВ про надання послуг з вивезення рідки побутових відходів, особового рахунку 49788 (надалі Договір). Відповідно п.1 Договору зазначено, що виконавець, а саме ТОВ «ІНФОКС» зобов`язується згідно з графіком надавати послуги з вивезення рідких побутових відходів, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами. Пунктом 3 Договору встановлено, що послуги з вивезення рідких побутових відходів надаються за графіком, узгодженим із споживачем, в межах обсягів, визначених нормами та кількістю осіб, на яких нараховуються послуги, але не рідше ніж один раз на шість місяців (Додаток №1). Відповідно п.п. 1 п.3 Договору, абонент попередньо, за 5 (п`ять) днів до запланованої дати вивезення відходів, для підтвердження замовлень дзвонить у Колл-центр. Під час замовлення абонент повідомляє наступну інформацію: ПІБ, адреса, машкод, об`єм машини, яка потрібна для вивезення. Згідно п. 23 Договору строк його дії становив один рік, тобто до 19 листопада 2020 року. Пунктом 25 Договору визначено, що договір вважається таким, що продовжений, якщо за місяць до закінчення строку його дії одна із сторін не заявила про відмову від договору або про його перегляд. Як вбачається з графіку вивезення рідких побутових відходів до Договору від 19 листопада 2019 року за №186091/ВРПВ «Послуги з вивезення рідких побутових відходів надаються не рідше ніж один раз на шість місяців: І. до_____; ІІ. - ____». Тобто, слід дійти висновку, що графік вивезення рідких побутових відходів не був узгоджений між сторонами оскарженого Договору, а тому позивач ніяк не міг попередньо, за 5 (п`ять) днів до запланованої дати вивезення відходів для підтвердження замовлення дзвонить у Колл-цент, оскільки запланованої дати між сторонами Договору узгоджено не було, що є суттєвим порушення умов договору з боку виконавця. Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII\~(надалі - Закон) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ч. 3\~ст. 5 цього Закону\~захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із\~законом, а також суди. Відповідно до ч. 1\~ст. 19 Закону\~нечесна підприємницька практика забороняється. Пунктом 3 частини 1\~статті 21 Закону\~передбачено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього\~Закону\~та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору. Згідно зі\~ст. 654 ЦК\~зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або\~законом\~чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Частиною 2\~ст. 651 ЦК України\~встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ст. ст.\~629,\~525,\~526 ЦК\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст.\~610,\~611 ЦК\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або\~законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або\~законом, або розірвання договору. Згідно умов частини 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди України застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права. Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту» ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним». Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених\~законом\~вимог,\~так як\~доступ до\~правосуддя повинен\~бути не\~лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 р.). Усталеною практикою Європейського суду з прав людини визначено, що судові рішення повинні достатнім чином обґрунтувати мотиви, на яких вони базуються, щоб засвідчити, що сторони було почуто, і щоб забезпечити контроль громадськості за здійсненням правосуддя (див. Рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00грн. слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно положень ст.\~ст. 76-81 ЦПК України, обставини, на які посилаються сторони, як на обґрунтування своїх вимог чи заперечень, повинні бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, обов`язок подання яких покладено на сторони. Пунктом 3.2\~Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009\~передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Отже, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17. Позивач, як на підтвердження обґрунтування суми понесених позивачем витрат на оплату правової допомоги, посилається на договір про надання правничої допомоги №03082201 від 03 червня 2022 року, акт надання послуг до Договору та квитанцію до прибуткового касового ордера. ЦПК України\~передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Однак, рівень складності справи не вимагав значного обсягу правничої допомоги, в тому числі такого обсягу часу, який зазначений заявником та оцінений в 5000 грн. гонорару адвокату. Разом з цим, слід зауважити також, що представник позивача в судовому засіданні був присутній один раз. У зв`язку з цим, зважаючи на конкретні обставини справи, принцип змагальності сторін та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме їх дійсність, необхідність та розумність їх розміру, ураховуючи складність справи, суд вважає доцільним стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3500 грн. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, про що Великою палатою Верховного Суду ухвалена постанова від 21.03.2018 року по справі №14-57цс18. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач, як споживач послуг ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», був звільнений від сплати судового збору як за подачу позовної заяви немайнового характеру, оскільки позовні вимоги про розірвання договору підлягають задоволенню, тому з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992, 40 грн. Згідно\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права.\~Обґрунтованим є\~рішення,\~ухвалене на\~підставі повно\~і всебічно\~з`ясованих\~обставин,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial