Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить скасувати арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Олександрійського відділу державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) від 06.09.2010 року серії АА №411709 на належний йому автомобіль марки ВАЗ 211504 ЗНГ, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 20.03.2008 року. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником вказаного автомобіля, звернувшись до Територіального сервісного центру МВС 3542, він дізнався, що на автомобілі мається діюче обтяження. З метою з`ясування обставин і підстав накладення арешту та скасування арешту з належного йому майна він звернувся з заявою до відповідача. Відповідач повідомив його, що на примусовому виконанні у Олександрійському відділі державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) будь-які виконавчі документи на ім`я [PERSON] відсутні. Він як власник автомобіля має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, однак не може цього зробити через наявність обтяження на належне йому майно. Арешт накладений на його автомобіль порушує його законне право власності. Ухвалою суду від 16.11.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.10). Учасники справи, належним чином повідомлені про час дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі (а.с.19). Відповідач надав заяву про розгляд справи у відсутність його представника (а.с.18). Підстав для відкладення розгляду справи, визначених в ст.ст.223, 240 ЦПК України, судом не встановлено тож суд, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів у відсутність зазначених осіб. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, на підставі ст.ст.247, 279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Статтею 13 ЦПК України, визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що автомобіль марки ВАЗ, модель 211540 ЗНГ, легковий седан В, номер шасі (кузов) [NUMBER] , зеленого кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , належить на праві приватної власності [PERSON] , на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.5). За зверненням позивача Територіальний сервісний центр МВС 3542 РСЦ ГСЦ МВС в Кіровоградській області повідомив, що згідно бази даних АІС «Автомобіль» Компан-Україна станом на 11.08.2022 року на транспортний засіб марки ВАЗ, модель 211540 ЗНГ, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , накладено обмеження (арешт) 06.09.2010 року, державним виконавцем Лісковою Т.В., Постанова АА №411709 від 01.09.2010 року, на підставі ДПС ДАІ штрафу в сумі 360 грн. на користь держави (а.с.6). У відповідності до ст.ст.3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч.1 ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Згідно з положеннями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5 позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Норми Закону України «Про виконавче провадження» містять комплекс дій обов`язкового характеру, які повинен вчиняти державний виконавець в процесі виконання рішення. Одним із його заходів є звернення стягнення на майно боржника, яке відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 2010 рік) (надалі Закон № 606- XIV), полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно з вимогами ч.1, 2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також проведенням опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст.30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із ст.49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із ст.47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із ст.48 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так саме повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно з положеннями ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Отже, відповідно до зазначеної статті та Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, проводяться всі інші дії державного виконавця необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження та наслідки завершення відповідного виконавчого провадження зі зняттям арешту, що по виконавчим провадженням відносно [PERSON] зроблено не було. Наразі, згідно з відомостями згідно бази даних АІС «Автомобіль» Компан-Україна, накладене 06.09.2010 року, державним виконавцем обтяження на транспортний засіб марки ВАЗ, модель 211540 ЗНГ, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , не знято. З повідомлення №55798/03.08.2022 Олександрійського відділу державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, Журналів обліку виконавчих проваджень, переданих державними виконавцями за 2013-2016 роки, Журналів реєстрації вхідних документів про відкриття виконавчого провадження за 2013-2016 роки, виконавчий документ на ім`я [PERSON] на виконання не надходив. Інформацію за попередній період надати неможливо, оскільки журнали обліку виконавчих документів переданих державному виконавцеві за 2002-2012 роки включно, знищені актами від 18.01.2013 року (а.с.7). Отже, іншого шляху, ніж вирішення питання в судовому порядку, на сьогоднішній день немає. Не зняття арешту та заборони обмежують права позивача щодо розпорядженням своїм майном. Відповідно п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008 року передбачено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік, обчислення строків зберігання документів проводиться із 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством, а відповідно п. 9.10 цього ж Порядку - виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. Відповідно до ст.41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положенням ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частина 1, 2 ст.50 та ч.3 ст60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що: разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Частиною 2 вказаної статті Закону зазначено, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З наданих матеріалів вбачається, що завершивши виконавче провадження, державний виконавець не дотримався вимог ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» та арешт не скасував. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, при цьому підстав для продовження обтяження на майно судовим розглядом не встановлено, тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб - шляхом звільнення майна з під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26 цс13 від 15.05.2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11 -377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». В даних категоріях справи відповідачами по справі є стягувачі у виконавчих провадженнях. Проте, на теперішній час неможливо ідентифікувати виконавче провадження у відношенні до [PERSON] , під час виконання якого було винесено постанову про накладення арешту та внесено запис про обтяження рухомого майна, що належить останньому. Таким чином, оскільки неможливо встановити ані стягувача, ані в рамках якого саме виконавчого провадження накладено арешт на майно позивача, суд вважає, що позивачем вірно зазначено відповідачем по справі Олександрійський відділ державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро). Аналізуючи вищевказані обставини справи та надані докази, суд приходить до висновку, що на даний час відсутні будь-які підстави для накладення арешту на вищевказане рухоме майно у зв`язку з відсутністю виконавчого провадження, а тому накладений арешт підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно залишити по фактично понесеним.

Outcome: approved