Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

Позивач ПрАТ «Сумбуд» звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з зазначеним позовом до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що у вересні 2004 року відповідачка на підставі ордера № 13 даного підприємством з обслуговування будинків та прибудинкової території ПВКП «Рубін» вселилась в кімнату [ADDRESS] . Власником гуртожитку по [ADDRESS] є АТ «Сумбуд», що підтверджується свідоцтвом на право власності від 27 листопада 2001 року, виданого виконавчим комітетом Сумської міськради. АТ «Сумбуд», як власник гуртожитку не уповноважувало ПВКП «Рубін» видавати ордери та заселяти кімнати гуртожитку, останнє повинно було його лише тільки обслуговувати виконуючи функції ЖЕКу. Проте директор ПВКП «Рубін» видавав недійсні ордери та, маючи у штаті підприємства паспортиста, реєстрував відповідне місце проживання на підставі самостійно виданого ордеру. У 02 червня 2015 року відповідачка ввела в оману третю особу стосовно того, що вона є власником вищезазначеної кімнати у гуртожитку та уклала угоду про завдаток та в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі- продажу отримала 10000 грн. Після цього відповідачка передала третій особі ключі від кімнати у гуртожитку та переїхала проживати за адресою: [ADDRESS] , де і проживає до теперішнього часу. За період з 05 червня 2015 року по 04 листопада 2015 року відповідачка отримала в рахунок завдатку кошти на загальну суму 42500 грн. Обставини, на які посилається позивач, встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 2016 року у справі № 591/2441/16ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа агенція нерухомості «Ірен» в особі ФОП [PERSON] про стягнення сплаченого авансу. Враховуючи те, що відповідачка була заселена у гуртожиток на підставі недійсного ордеру, який виданий неуповноваженою на те особою, та не може породжувати ніяких правових наслідків, відповідачка виїхала на постійне місце проживання в інше жиле приміщення та позивач не може у повному обсязі реалізувати свої право власності та передати кімнату іншій особі, відповідачка підлягає визнанню такою, що втратила право користування житлом. Посилаючись на вказані обставини, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2019 року справу за вказаним передано за підсудністю до Зарічного районного суду м. Суми (а.с.19). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 травня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче провадження на 10 липня 2019 року, 14 год. 00 хв. 10 липня 2019 року підготовче засідання відкладено до 01 жовтня 2019 року у зв`язку з тим, що головуючий суддя Грищенко О.В. перебуває на лікарняному. 01 жовтня 2019 року від [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому вказує на те, що позовні вимоги про визнання її втратившою право на користування кімнатою [ADDRESS] вона не визнає. В обґрунтування заперечень зазначає, що вона з 2000 року працювала в ТОВ «Вір» на посаді прибиральниці. Так як вона не мала особистого житла, то звернулась до директора ТОВ «Вір» з проханням подати ним клопотання до ПВКП «Рубін» про виділення їй кімнати у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . На підставі клопотання директора ОО «Вір» в 2004 році між [PERSON] та ПВКФ «Рубін» в особі начальника Мадіссон О.Б., був укладений договір-зобов`язання найма житлового приміщення, за яким [PERSON] у зазначеному гуртожитку, була передана кімната площею 16,6 м2. Зазначений договір укладений на постійне проживання квартиронаймача [PERSON] та її сім`ї. Квартиронаймач [PERSON] 17 вересня 2004 року отримала від ПВКП «Рубін» ордер № 13 на відомчу жилу площу у гуртожитку, підписаний директором [PERSON] відповідно до якого [PERSON] вселилася у надану їй кімнату [ADDRESS] площею 11,6 м2 зі своєю сім`єю - донькою: [PERSON] , 1988року народження, донькою: [PERSON] , 1988 року народження, сином: [PERSON] , 1996 року народження. Зазначене говорить про те, що відповідачка зі своєю сім`єю вселилися і проживають в спірних кімнатах на законних підставах. На теперішній час [PERSON] проживає зі свою сім`єю в гуртожитку, але періодично їздить та навідує в с. Шпилівка свою хвору тітку. Крім того, за 15 років, які вона проживає разом зі своєю сім`єю в зазначеному гуртожитку, і ні ПВКФ «Рубін» та ТОВ «Сервіс-Дім», ні ПАТ «Сумбуд» не оспорювали законність їхнього вселення та законність видачі ордера на цю кімнату. Твердження ПАТ «Сумбуд» як власника гуртожитку про те, що він не уповноважував ПВКП «Рубін» видавати ордери та заселяти кімнати гуртожитку, а останнє повинно було його лише тільки обслуговувати виконуючи функції ЖЕКу є надуманими та не відповідають дійсності. Отже, законність проживання в кімнаті [ADDRESS] встановлена документами. Зазначає, що копія свідоцтва про право власності на гуртожиток від 27 листопада 2001 року не може бути підтвердженням того, що кімната під № [NUMBER] належать саме ПАТ «Сумбуд». Технічного паспорту на будівлю гуртожитку загальною площею 3903,7 кв.м., житловою 1875,2 кв.м., по [ADDRESS] , де б були зазначені конкретно всі наявні в гуртожитку приміщення позивач не надав, як не надав будь-яких підтверджуючих документів про те, що ВАТ «Сумбуд» є правонаступником ПАТ «Сумбуд», не надав суду акту передачі кімнат № 19, як і інших до ВАТ у 2001 році та ПАТ у будь-якому іншому році. Також позивач не надано доказів щодо того, чи перебувають у власності ПАТ «Сумбуд» на даний час кімната № [NUMBER] , бо саме з того ж свідоцтва про право власності неможливо це встановити. Твердження позивача про те, що вона виїхала на постійне місце проживання в інше жиле приміщення є надуманим, не відповідають дійсності і не підтверджуються ніякими доказами. ПАТ «Сумбуд» може бути власником гуртожитку, як будівлі, її внутрішньо будинкових мереж, інших мереж, інших нежитлових та можливо і житлових приміщень, в яких проживають працівники товариства, але це не може бути доказом того, що вказана кімната, в яку вони вселились на законних підставах, і в якій на таких же законних підставах проживають, належать саме позивачу. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог (т. І, .с.67-68). 01 жовтня 2019 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладено до 13 січня 2020 року 13 год. 10 хв. надано час представнику позивача ознайомитися з відзивом на позов. 22 жовтня 2019 року від третьої особи [PERSON] надійшли пояснення на позовну заяву, в якій зазначає, що дійсно в травні 2015 року вона звернулась до агенції «Ірен» з приводу купівлі кімнати у гуртожитку для своєї доньки-інваліда [PERSON] , так як за медичними показниками вона повинна знаходитися під наглядом районної лікарні. Вона уклала договір з агенцією для надання їй послуг з купівлі-продажу житла. Виконавець [PERSON] запропонувала їй купівлю кімнати в гуртожитку по [ADDRESS] . завдяки цьому вона познайомилася з відповідачкою [PERSON] , яка була продавцем цієї кімнати, з якою погодили ціну житлової кімнати у цього гуртожитку у розмірі 80\~000 грн. Їй невідомо які взаємини були у відповідачки з [PERSON] , але ініціатором передачі завдатку була відповідачка, якій вона особисто віддала аванс в рахунок майбутніх платежів 10000 грн. [PERSON] заявила, що вона є власником кімнати, і що документи є, але ще не зовсім готові. Відповідачка [PERSON] , беручи у неї гроші, говорила, що треба переробити ордер, зробити технічний паспорт, заплатити всі комунальні послуги за декілька років. Документів на власність відповідачка ні разу до суду не надавала. Крім прописки в кімнаті у відповідачки нічого нема (т.І, а.с.91-94). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 12 березня 2020 року, о 09 год. 30 хв. 12 березня 2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді Грищенко О.В. на лікарняному, розгляд справи відкладено до 08 травня 2020 року, о 09 год. 00 хв. 08 травня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 17 червня 2020 року 15 год. 30 хв у зв`язку за клопотанням відповідачки по справі про відкладення. 17 червня 2020 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 27 серпня 2020 року, 14 год.00 хв. у зв`язку з неявкою сторін по справі та клопотанням відповідачки про відкладення розгляду справи. Згідно розпорядження Зарічного районного суду м. Суми від 02 липня 2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з тим, що суддя [PERSON] звільнена у зв`язку з поданням заяви про відставку, вказана справа передана у провадження судді Сидоренко А.П. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 липня 2020 року дану справу прийнято до провадження суддею Сидоренко А.П., призначено справу до судового розгляду на 09 листопада 2020 року, о 13 год. 00 хв. 09 листопада 2020 року протокольною ухвалою головуючого розгляд справи відкладено до 10 лютого 2021 року, 14 год. 00 хв. у зв`язку з неявкою сторін по справі, здійснено їх повторний виклик та роз`яснено наслідки неявки до суду. 10 лютого 2021 року протокольною ухвалою головуючого розгляд справи відкладено до 31 травня 2021 року, о 16 год. 10 хв. у зв`язку з клопотанням відповідачки про відкладення розгляду справи. 31 травня 2021 року розгляд справи відкладено до 15 вересня 2021 року у зв`язку з неявкою відповідачки та відсутністю відомостей про її належне сповіщення про дату та час розгляду справи. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2021 року залучено до участі у даній справі як процесуального правонаступника третьої особи Шпилівської сільської ради- Садівську сільську раду Сумського району Сумської області. 15 вересня 2021 року у зв`язку із залученням правонаступника третьої особи протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 03 грудня 2021 року, 09 год. 30 хв., направлено Садівській сільській раді копію ухвали та позовну заяву з додатками. 02 грудня 2021 року від [PERSON] надійшов уточнений відзив на позов (а.с.247-249). 03 грудня 2021 року протокольною ухвалою головуючого розгляд справи відкладено до 18 січня 2022 року, об 11 год. 00 хв. у зв`язку з клопотанням відповідачки про відкладення розгляду справи. 18 січня 2022 року у зв`язку із зайнятістю головуючого судді Сидоренко А.П. у розгляді кримінальної справи №591/4467/19, провадження №1-кс/591/123/22 розгляд справи відкладено до 28 лютого 2022 року 11 год. 00 хв. Враховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії на територію України, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п.1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року №5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні та в м. Суми. Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року №11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року. Справа призначена до розгляду на 16 червня 2022 року, об 11 год. 00хв. 16 червня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 31 серпня 2022 року 09 год. 20 хв. у зв`язку з неявкою відповідачки та відсутністю відомостей про її належне сповіщення про дату та час розгляду справи. 31 серпня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 18 жовтня 2022 року 14 год. 00 хв. в зв`язку з неявкою в судове засідання представника позивача, відсутністю відомостей про його належне сповіщення про дату та час розгляду справи. 18 жовтня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 15 грудня 2022 року 09 год. 30 хв. для забезпечення явки третьої особи [PERSON] та допиту її в якості свідка. В зазначене судове засідання учасники справи не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що \~позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України якщо особа без поважних причин не проживає в житловому приміщенні понад 6 місяців, ця особа за рішенням суду визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що Відкритому акціонерному товариству «СУМБУД» на праві колективної власності належить гуртожиток по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності ( т. І а.с.7). Відповідачці, як працівнику ТОВ «Вір» видано ордер № 13 від 17 вересня 2004 року на право зайняття з сім`єю 4 чоловік житлову площу у гуртожитку по [ADDRESS] , площею 16,6 кв.м. Склад сім`ї- [PERSON] заявник, [PERSON] дочка, [PERSON] - дочка, [PERSON] син (т. І а.с.9). З довідки ТОВ «СЕРВІС-ДІМ» № 401 від 12 жовтня 2017 року, яка видана [PERSON] , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , о/р [NUMBER] станом на 01 жовтня 2017 року заборгованість по екс. витратам, електричній енергії складає 2\~170 грн. 53 коп. (т.І, а.с.10). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 2016 року у справі №591/2441/16-ц, провадження №2/591/1512/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: агенція нерухомості «Ірен» в особі фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення авансу, позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти передані в якості авансу в розмірі 42500 грн. та судові витрати в сумі 551, 20 грн. (т.І а.с.16). З довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради № 14.03-08/36996 від 18 лютого 2019 року вбачається, що відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 01 жовтня 2005 року (т. І а.с.18). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстр у заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] (частка власності ј), [PERSON] (частка власності ѕ) (т.ІІ, а.с.50). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня\~\~\~2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява\~№ 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Під час судового розгляду встановлено, що відповідачка вселилася у спірне житло на законних підставах, тривалий час проживала в цьому житлі. Так, відповідачка була зареєстрована у цьому житлі з 01 жовтня 2005 року на підставі ордеру ПВКП «Рубін». Відомостей про визнання вказаного ордеру недійсним суду не надано. Позивачем під час судового розгляду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що відповідачка була відсутня в спірній кімнаті понад встановлений законом шестимісячний термін. Доводи позивача щодо отримання від [PERSON] відповідачкою завдатку за угодою про завдаток з приводу спірної кімнати у гуртожитку не вказують на те, що відповідачка втратила інтерес до спірного житла, та не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування ним. Також оцінка виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції потребує встановлення відповідних обставин, які судом не були установлені, вказує на відсутність відомостей про втрату відповідачки правового інтересу до спірного житла та відсутність правових підстав для позбавлення її права на житло. При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Підстави для визнання відповідачки, яка в установленому законом порядку зареєструвала у спірному житлі своє місце проживання, такою, що втратила право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені. Виходячи з викладеного, у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed