Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна, в якому в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя просить: визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/2 частину від частки відповідача [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці з усіма наявними на ній надвірними господарськими будівлями та спорудами; визнати за нею, [PERSON] , право власності на транспортного засобу марки Opel моделі Movano з державним номером [NUMBER] ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи, стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір. Вимоги позовної заяви з урахуванням їх збільшення вмотивовано тим, що 09.09.1989 року відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного виконавчого комітету м. Києва, було зареєстровано шлюб між нею та [PERSON] , актовий запис про шлюб № 1014. Від шлюбу мають сина [PERSON] , 1996 року народження. Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 серпня 2015 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Зазначене рішення суду набрало законної сили 23.08.15. Позивач зазначає, що за двадцять сім років подружнього життя, сторони набули право власності на спільне майно (об`єкти права спільної сумісної власності подружжя), а саме: частку приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , яку відповідач, після смерті [INFO] батька [PERSON] , отримав на праві приватної власності у спадщину за заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04.06.2007 у справі № 2-1854, що набрало чинності 08.08.2008. Вказана частина будинку знаходиться на земельній ділянці, частина якої на праві приватної власності набута відповідачем у спадщину на підставі рушення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2009 року у справі № 2-1475, що набрало чинності 13.07.2009 . Позивач вважає зазначене вище майно спільною власністю подружжя, що підлягає поділу, у зв`язку з тим, що після пожежі, що відбулася 27 листопада 2006 року, внаслідок якої було значно пошкоджено майно та практично знищено будівельні конструкції будинку, вона витратила на реконструкцію, реставрацію, відновлення будинку та зведення прибудови (самочинно зведеної площі), власні кошти у розмірі 300 000 гривень. Вказані гроші отримані позивачкою під час укладання 10 грудня 2007 року між нею та [PERSON] попереднього договору про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу належної позивачці на праві приватної власності земельної ділянки, розташованої на [ADDRESS] . Також, [PERSON] зазначила, що за рахунок вказаних особистих коштів позивачкою було придбано та зареєстровано на її ім`я автомобіль Opel Movano, державний номер [NUMBER] . Зазначає, що у добровільному порядку сторони не змогли поділити спільне сумісне майно подружжя. Крім того, відповідач самостійно володіє та розпоряджається спільним майном, зокрема, ухиляється від повернення автомобіля позивачці. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва Кізюн Л. І. від 22 листопада 2016 року відкрито загальне провадження по справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 27.02.2017 .. 23.02.2017 судом отримано клопотання позивачки про відкладення справи. Розгляд справи відкладено на 22.05.2017. 22.05.2017 до суду надійшла заява представника позивачки адвоката Ковалевської К. М. про збільшення позовних вимог. Подання заяви мотивоване тим, що за твердженням позивачки, з урахуванням даних технічних паспортів на спірну частку домоволодіння станом 16.09.1987 та станом на 02.07.2016, за період шлюбу в межах домоволодіння здійснювалися неодноразові реконструкції, добудови, а після пожежі 2006 року будинок фактично відбудовувався з фундаменту, після чого з`явились нові об`єкти незавершеного будівництва. З огляду на викладене, на підставі ст. 331 Цивільного кодексу України, представник позивачки просила суд прийняти заяву про збільшення позовних вимог та «визнати за [PERSON] право власності на садибного (індивідуального) житлового будинку з усіма наявними надвірними господарськими будівлями та спорудами, а саме: веранда площею 2,9 кв. м.; комора площею 1,2 кв. м., веранда площею 7,4 кв. м.; кухня площею 9,5 кв. м.; житлова кімната площею 10,7 кв. м.; житлова кімната площею 13,6 кв. м.; а також на частину об`єктів незавершеного будівництва, які визначені технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 428/к) від 02.07.2016 року, як самочинно збудовані/переобладнані, а саме: коридор площею 10,9 кв. м.; кухня площею 15,3 кв. м.; житлова кімната площею 21,7 кв. м.; котельна площею 3,1 кв. м.; санвузол площею 5,2 кв. м.; житлова кімната площею 16,9 кв. м.; житлова кімната площею 13,3 кв. м.; госпблок площею 58,1 кв. м.; зливна яма площею 4 кв. м.; замощення площею 102,6 кв. м.; свердловина, які разом складають Домоволодіння (садибний індивідуальний житловий будинок) [ADDRESS] )». А також просила «визнати за [PERSON] право власності на транспортного засобу марки OPEL моделі MOVANO за д. н. [NUMBER] .» Судові витрати просила покласти на відповідача. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року оголошено перерву у судовому засіданні у зв`язку з поданням заяви про збільшення позовних вимог та призначено справу до розгляду на 07 вересня 2017 року. У зв`язку з неявкою позивача у судове засідання, розгляд справи відкладено до 19.12.2017. У зв`язку з зайнятістю судді як головуючого в іншому судовому процесі (в розгляді кримінальних проваджень), справу було знято з розгляду та призначено на 15.02.2018, про що сторони повідомлені належним чином. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі (клопотання представника позивача про проведення судового засідання без участі позивача та її представника отримано судом після засідання), розгляд справи призначено на 06.04.2018. Протокольною ухвалою судді під час судового засідання від 06.04.2018, оголошено перерву у розгляді справи до 27.06.2018 для подачі відзиву та відповіді на відзив. 26.06.2018 подано заяву заяву про зміну предмету позову, якою представником позивача, з посиланням на передання відповідачем позивачу спірного автомобіля, змінено позовні вимоги на наступні, а саме просить суд визнати за [PERSON] право власності на частину об`єктів незавершеного будівництва, які визначені технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 428/к) від 02.07.2016 року, як самочинно збудовані/переобладнані, а саме: коридор площею 10,9 кв. м.; кухня площею 15,3 кв. м.; котельна площею 3,1 кв. м.; санвузол площею 5,2 кв. м.; житлова кімната площею 16,9 кв. м.; житлова кімната площею 13,3 кв. м.; госпблок площею 58,1 кв.м.; зливна яма площею 4 кв. м.; замощення площею 102,6 кв. м.; свердловина, які разом складають Домоволодіння (садибний індивідуальний житловий будинок) [ADDRESS] . Стягнути витрати на правничу допомогу у сумі 94 610 (дев`яносто чотири тисячі шістсот десять) гривень 80 копійок. Обґрунтовуючи необхідність зміни предмету позову, представник позивача зазначила, що у власності відповідача перебувала введена в експлуатацію частка будинку 1963 року побудови, а за час спільного життя подружжя, окрім вказаного будинку, на тій самій земельній ділянці побудовані нові об`єкти незавершеного (самочинного) будівництва, які позивач вважає об`єктами спільної сумісної власності подружжя, нажитими під час шлюбу. Їхнє будівництво закінчено, вони фактично експлуатуються за своїм функціональним призначенням, але не приймаються до експлуатації і право власності на них не оформлюється з вини відповідача. Позивач не має необхідних повноважень, аби вчинити вказані дії самостійно, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ вказаного вище майна. Враховуючи такі обставини та посилаючись на правові висновки Постанов Верховного суду України від 11 червня 2012 року у справі № 6-66ц11, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2015 року у справі № 6-47цс16, представник позивача вважає, що існують всі підстави для визнання за позивачем права власності на частину об`єктів незавершеного будівництва. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 19.09.2018 зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатовій І.А. Протокольною ухвалою суду під час судового засідання 14.02.2019 задоволено клопотання представника позивача про допит свідків. Ухвалою суду від 14.02.2019 задоволено частково заяву представника позивача та призначено у справі судову будівельну-технічну експертизу, на вирішення якої вирішено поставити наступне питання: яка дійсна (ринкова) вартість об`єктів незавершеного будівництва, які визначені Технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 428/к) від 02.07.2016 року, як самочинно збудовані/переобладнані, а саме: коридор площею 10,9 кв. м.; кухня площею 15,3 кв. м.; котельна площею 3,1 кв. м.; санвузол площею 5,2 кв. м.; житлова кімната площею 16,9 кв. м.; житлова кімната площею 13,3 кв. м.; госпблок площею 58,1 кв.м.; зливна яма площею 4 кв. м.; замощення площею 102,6 кв. м.; свердловина, які разом складають Домоволодіння (садибний індивідуальний житловий будинок) [ADDRESS] , станом на час проведення дослідження. Проведення судової будівельно-технічної експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Після повернення матеріалів справи та отримання висновку експерта, ухвалою суду від 22 вересня 2021 року провадження у справі поновлено та призначено розгляд на 18 січня 2022 року. У зв`язку з неявкою учасників справи на судові засідання, у справі оголошувалися перерви, чергове судове засідання призначено на 5 грудня 2022 року. Учасники справи у судове засідання, призначене на 05.12.2022 не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином. 05.12.2022 представником відповідача адвокатом Крат В. Ф. подано до суду заяву, яка містила заперечення проти задоволення позову в повному обсязі та прохання проводити розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази й доводи сторін, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних відносин. Сторони перебували у шлюбі з 09 вересня 1989 року до 12 серпня 2016 року. З наявного в матеріалах справи свідоцтва про укладення шлюбу № [NUMBER] від 09.09.1989 вбачається, що сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Залізничного Районного виконавчого комітету міста Києва 09 вересня 1989 року, актовий запис 1014. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 березня 2016 року шлюб був розірваний. Позивачка звертаючись до суду з позовом, з урахуванням зміни предмету позову, просить визнати за нею, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, набутою під час шлюбу її з [PERSON] , право власності на частину об`єктів незавершеного будівництва, які визначені Технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 428/к) від 02.07.2016, як самочинно збудовані, а саме: коридор площею 10,9 кв. м.; кухня площею 15,3 кв. м.; котельна площею 3,1 кв. м.; санвузол площею 5,2 кв. м.; житлова кімната площею 16,9 кв. м.; житлова кімната площею 13,3 кв. м.; госпблок площею 58,1 кв.м.; зливна яма площею 4 кв. м.; замощення площею 102,6 кв. м.; свердловина, які разом складають домоволодіння (садибний індивідуальний житловий будинок) [ADDRESS] . Судом встановлено, що за відповідачем [PERSON] , згідно з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04.06.2007 року у справі № 2-1854, зареєстрованим 02.09.2008 в КМ БТІ за реєстровим номером № 45597, визнано право власності на частину приватного будинку [ADDRESS] , що складається з наступних приміщень: 2-3 житлова кімната площею 23 кв. м., 1-3 житлова кімната площею 10,7 кв. м., 1-4 житлова кімната площею 13,6 кв.м., 1-2 кухня площею 9,5 кв. м., 1-1 веранда площею 7,4 кв. м., 1 веранда площею 2,9 кв. м., кладова площею 1,2 кв.м., в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] .(а.с. 35-37,41) З рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2009 року у справі № 2-1475, вбачається, що [PERSON] як співвласнику будинку разом з [PERSON] , виділена в порядку користування земельною ділянкою по частині земельної ділянки площею 557,61 кв. м. біля будинку за адресою: [ADDRESS] у визначених судом межах ліній розподілу ділянок. З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 02 липня 2016 року (інвентаризаційна справа № 428к), вбачається, що самочинно збудованими є житлова прибудова літер «А1», госпблок літер «Д», а саме: коридор площею 10,9 кв. м.; кухня площею 15,3 кв. м.; котельна площею 3,1 кв. м.; санвузол площею 5,2 кв. м.; житлова кімната площею 16,9 кв. м.; житлова кімната площею 13,3 кв. м.; госпблок площею 58,1 кв.м.; зливна яма площею 4 кв. м.; замощення площею 102,6 кв. м.; свердловина. Згідно цього ж технічного паспорту самочинно збудованою площею під час нового будівництва є площа у розмірі 64,7 кв.м. Також з технічного паспорту вбачається, що роком забудови житлової прибудови А-1 є 1998 рік, ганку а-3 - 2009 рік , госпблоку, погребу, бесідки, зливної ями, замощення та свердловини роками побудови значиться 2001-2009 роки. Відповідно до наявного в матеріалах справи висновку експерта № 15386/19-43, складеного 18.08.2021 р. судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНІДСЕ) за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі № 760/18574/16 щодо встановлення дійсної (ринкової) вартості об`єктів незавершеного будівництва, визначених зазначеним вище технічним паспортом (інвентаризаційна справа № 428/к) від 02.07.2016 р., визначено вартість будівельних матеріалів, використаних для будівництва та вартість затрачених робіт на будівництво, оскільки об`єкти, що оцінювалися зазначені у технічному паспорті, як самочинне будівництво. Загальна вартість будівельних робіт та матеріалів використаних при проведенні будівництва житлової прибудови з мансардним поверхом (самочинне будівництво), та госпблоку з погребом на час проведення дослідження визначена в розмірі 1 328 400 (один мільйон триста двадцять вісім тисяч чотириста) гривень. Ґанок, бесідка, замощення площею 102,6 кв. м., зливна яма, свердловина, які входять до складу домоволодіння визначені у висновку такими, що не є самостійними об`єктами продажу на ринку нерухомості, тому вказана їх залишкова вартість заміщення, яка станом на час проведення дослідження склала 231 495 (двісті тридцять одна тисяча чотириста дев`яносто п`ять) гривень. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що об`єкти незавершеного будівництва створені під час перебування сторін у шлюбі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи по суті даний спір, який виник між колишнім подружжям щодо поділу самочинно збудованого майна, не введеного в експлуатацію та не зареєстрованого належним чином в законному порядку, суд, спираючись на загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), розглядає справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб. Проте, в будь-якому разі, обраний спосіб не може суперечити закону. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі № 307/3957/14-ц вказано, що: «самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, суд враховує особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у зазначених документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України)». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стосовно самочинного будівництва, у Постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, Верховний Суд України розтлумачив, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року в справі №307/3957/14-ц. Визнання ж права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, в судовому порядку, нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. Такий правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначене не свідчить про те, що не будучи житловим будинком у юридичному аспекті, об`єкт незавершеного будівництва не може бути поділений за позовом одного із подружжя. Аналіз положень статей 181, 331 ЦК України дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток, а тому суд має право здійснити поділ такого об`єкта, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво. Таким чином, для визнання об`єкта незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя необхідно встановити, чи не відноситься такий об`єкт до самочинного будівництва, оскільки, якщо будівництво є самочинним, то визнати право власності на нього як на об`єкт незавершеного будівництва неможливо. Наявні в матеріалах справи документи не містять достовірних й допустимих доказів, які б належним чином підтвердили правомірність здійснення будівництва/реконструкції спірного майна. Відтак, оскільки спірне майно є об`єктом самочинного будівництва (на що позивачка, звертаючись до суду з позовом у даній справі, не звернула уваги як на перешкоду в реалізації обраного нею способу захисту порушеного права), з огляду на вимоги чинного законодавства України, поділ спірного об`єкту незавершеного будівництва є неможливим. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Надані позивачем платіжні документи в якості доказів на підтвердження внесення особистих коштів у будівництво спільного майна подружжя, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог та не враховуються судом, оскільки вони не доводять правомірність набуття юридичного статусу новоствореного майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, який підлягає поділу в законний спосіб. Дослідивши обставини справи, встановивши, що новостворене майно за відсутності дозвільних документів, проекту та не вводилась в експлуатацію в законному порядку, а отже є самочинним будівництвом, а також що позивачка не надала належних та допустимих доказів на спростування цих обставин, суд дійшов висновку про неможливість визнання за позивачкою права власності на частку у спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва у садибному (індивідуальному) житловому будинку [ADDRESS] . Самочинно збудований об`єкт незавершеного будівництва з правової точки зору є сукупністю будівельних матеріалів, а не окремим об`єктом нерухомого майна, не є об`єктом права власності й не може бути предметом поділу між подружжям, а питання щодо поділу зазначених вище будівельних матеріалів або відшкодування витрат позивача на будівництво не є предметом судового розгляду даної справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, з огляду на викладені вище норми чинного законодавства, в розрізі даного спору, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, закріплення адекватного захисту права або інтересу, суд уважно дослідив матеріали справи, всебічно проаналізував обставини, на яких ґрунтуються правовідносини сторін у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати позивачем залишаються за ним. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed