Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

\~\~\~\~07.11.2022 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі і середнього заробітку за час затримки розрахунку до відповідача ТОВ «Солома». 08.11.2022 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 08.12.2022 року. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Фіксування судового розгляду справи технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Відповідно до заявлених вимог за поданою позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 22 342 грн. 48 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 127 954.40 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: у період з 28 вересня 2019 року по 27 жовтня 2020 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Солома». 27.10.2020 року він був звільнений за згодою сторін. Під час його знаходження у трудових відносинах з ТОВ «Солома» та на момент звільнення 27.10.2020 року, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 22 342 грн. 48 коп. На день звільнення відповідач письмово не повідомив його про нараховані суми належні при звільнені та не здійснив виплату належних коштів, а лише надав розрахунковий листок за жовтень 2020 року, що й стало підставою подання ним даної позовної заяви. Справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні 28 вересня 2019 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Солома» на посаду працівника фільтрації. В подальшому, 01.01.2020 року був переведений на посаду машиніста шеретувальних установок. 27 жовтня 2020 року позивача було звільнено з займаної посади за п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується даними трудової книжки. За час роботи у ТОВ «Солома» перед позивачем виникла заборгованість із виплати заробітної плати, яка згідно розрахункового листка за жовтень місяць 2020 року складає 22 343 грн. 48 коп. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом Судом встановлено, що за період роботи позивача в ТОВ «Солома» виникла заборгованість із заробітної плати, яка на час звільнення позивача, станом на 27.10.2020 року останьому не виплачена . Загальна сума заборгованості із заробітної плати на час звільнення склала 22 343 грн. 48 коп. Доказів того що на час розгляду справи дана заборгованість із заробітної плати перед позивачем погашена, відповідачем суду не надано. З чого суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з невиплаченої заробітної плати в сумі 22 343 грн. 48 коп. Вирішуючи позовні вимоги про виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України - Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з наданих суду доказів позивач був звільнений з роботи 27.10.2020 року. В день звільнення розрахунок із заробітної плати з позивачем проведений не був. Таким чином позивач дізнався про порушення свого права 27.10.2020 року. Проте в тримісячний термін з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не звернувся. Таким чином позивач пропустив строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з даною вимогою не надав. На підставі викладеного суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволенню не підлягають. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України - суд допускає\~негайне виконання\~рішень у\~справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; На підставі чого суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині виплати заборгованості із заробітної плати за один місяць. Виходячи з того, що позовні вимоги позивача задоволені частково, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992.40 грн., відповідно до розміру задоволених позовних вимог. Сплачений позивачем судовий збір в сумі 1\~279 грн., 54 коп. за позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку \~ стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає і покладається на позивача, оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. \~ \~

Outcome: partial