Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

У вересні 2020 року адвокат Філатова Тетяна Миколаївна інтересах [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - Відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі - Відповідач 2) про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що внаслідок незаконних дій та рішень державного виконавця Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), прийнятих та здійснених ним при примусовому виконанні судового рішення у виконавчому провадженні № 52169137 порушено право майнові права Позивача, що підтверджено постановою Апеляційного суду Полтавської області від 18.09.2018 року у праві № 526/220517, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17.06.2020 року. Так, за протиправних дій державного виконавця Гадяцького ВДВС у виконавчому провадженні № 52169137 на електронних торгах 23.03.2017 було реалізовано нерухоме майно - двокімнатну квартиру в [ADDRESS] , що належало на праві власності [PERSON] , за ціною нижчою ніж ринкова вартість, що призвело до заподіяння майнової шкоди Позивачу у розмірі визначеному як різниця між дійсною ринковою вартістю квартири, визначеною у звіті від 13.10.2017 та вартістю квартири, проданої на електронних торгах 23.03.2017. При цьому, за обставин реалізації майна за заниженою вартістю, у Позивача залишився борг перед ПАТ «Банк Форум», який міг би бути погашеним за рахунок реалізації майна за ціною, що відповідала ринковій вартості нерухомого майна, що свідчить про покладення на Позивача особистого та надмірного тягаря у вигляді залишку заборгованості за рішенням суду. Відтак, Позивач, звертаючись до Печерського районного суду м. Києва із позовною заявою про відшкодування шкоди, просить суд з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 240 670,00 грн., заподіяну посадовою особою Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), здійснити розподіл судових витрат. За наведених обставин, 04 вересня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 01 жовтня 2020 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що доказів протиправності дій державного виконавця щодо проведення у рамках виконавчого провадження оцінки нерухомого майна позивачем не надано, а державним виконавцем дотримано положення статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі вимог закону винесено постанову про залучення суб`єкта оціночної діяльності для визначення ринкової вартості майна боржника, яку позивач в контексті даного позову не оскаржував, тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, державний виконавець не бере безпосередньої участі при оцінці майна, а також не має відношення до експертної установи, оскільки саме суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарюванню несе відповідальність за надання недостовірної чи необ`єктивної оцінки майна. Про що попереджено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання п. 3 постанови про призначення суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання від 22.11.2016. Враховуючи вищевикладене просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 12 жовтня 2020 року від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що з вимогами позовної заяви не погоджується, оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Зазначив, що ані позовна заява, ані додані до позовної заяви матеріали, не містять жодного рішення суду про визнання дій Відповідача 1 протиправними або неправомірними, внаслідок чого порушено право Позивача. Таким чином, Позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди,має довести наявність всіх чотирьох елементів правопорушення, в том числі і вини, а посилання Позивача на необхідність застосування ст.ст. 22 1173, 1174 ЦК України, які не потребують доведення вини, є безпідставними. Отже законні підстави для стягнення шкоди з ДКСУ у Позивача відсутні. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 15 січня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з державного бюджету України через ДКСУ на свою користь майнову шкоду у розмірі 240 670,00 грн., заподіяну посадовою особою Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). 13 квітня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про стягнення судових витрат. 15 квітня 2021 року адресу суду від представника відповідача 1 надійшли письмові заперечення. 15 квітня 2021 року адресу суду від представника відповідача 1 надійшла заява про передачу справи за підсудністю. 16 квітня 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів у справу. 27 квітня 2021 року адресу суду від представника відповідача 1 надійшла заява про передачу справи за підсудністю. 12 жовтня 2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва цивільну справу № 757/37597/20-ц за позовом [PERSON] до Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, передано на розгляд до Гадяцького районного суду Полтавської області. 20 жовтня 2021 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшла заява про застосування строків позовної давності. 08 грудня 2021 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 221 року, скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 24 січня 2022 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшла заява про застосування строків позовної давності. 20 вересня 2022 року на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні, з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач 2 вважається повідомленим про розгляд справи належним чином, крім того у відзиві на позовну заяву, представник відповідача 2 просив справу слухати за відсутності представника Казначейства. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача 2, за наявних у справі матеріалів. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, відповідно до постанови Апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року судом було встановлено, що на виконанні в Гадяцькому РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області знаходиться виконавче провадження про стягнення з [PERSON] боргу за кредитним договором 0042/08/25-Nv від 14.07.2008 року у сумі 219630,59 грн., судових витрат в сумі 1700,00 грн. та витрат ІТЗ в сумі 120,00 грн., що підтверджується постановою про відкриття виконаного провадження від 09.09.2016 року. 11.11.2016 року державним виконавцем проведено опис та арешт предмету іпотеки, а саме, двокімнатної квартири, загальною площею 43,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного виконавця від 22.11.2016 року у даному виконавчому провадженні призначено субєкта оціночної діяльності-субєкта господарювання ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» (сертифікат субєкта оціночної діяльності №16345/14, виданий Фондом Держмайна України 22.01.2014) для надання письмового висновку про оційну вказаної квартири. Згідно Звіту про незалежну оцінку майна №833 від 23.12.2016 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи», вартість вказаної квартири становить 149500 грн. Так, постановою Апеляційного суду Полтавської області від 04 квітня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року визнано таким, що не підлягає використанню при визначенні стартової ціни під час проведення електронних торгів з реалізації майна Звіт про незалежну оцінку майна №833 від 23.12.2016 року, складений суб`єктом оціночної діяльності ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи», а саме щодо двокімнатної квартири загальною площею 43,3 кв.м. розташованою за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до матеріалів справи в період апеляційного оскарження ухвали Гадяцького районного суду Полтавської області від 16.02.2017 року у справі №526/55/17, ДП «Сетам» за заявкою державного виконавця у виконавчому провадженні № 52169137 було проведено електронні торги з реалізації арештованого майна - двокімнатної квартири [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Відповідно до протоколу № 244946 від 23.03.2017 року підтверджується, що електронні торги за лотом № 201649 відбулися і стартова ціна майна, предмету іпотеки, двокімнатної квартири [ADDRESS] складала 149 500,00 грн., лот реалізований за ціною - 200 330,00 грн. Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 74 ЗУ "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18 та від 12 червня 2019 року по справі № 308/12150/16-ц міститься правова позиція відповідно до якої визначення вартості майна боржника процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Частиною 3 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання. Згідно ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом, оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Пунктами 15, 16 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року N 1440 «Про затвердження Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, та повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Крім того, державний виконавець не бере безпосередньої участі при оцінці майна, а також не має відношення до експертної установи, оскільки саме суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання несе відповідальність за надання недостовірної чи необ`єктивної оцінки майна. Про що попереджено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання п. 3 постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання від 22.11.2016 року. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України, на які посилається позивач, є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причини між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, спричинила збитки, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками с втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, для відшкодування збитків потрібна наявність повного складу правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками: вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, наслідком такої протиправної поведінки. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. Таким чином, підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Також варто зазначити, що згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі № 752/4100/17, від 26.12.2019 року у справі №646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дія (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодуван збитків. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 року у справі №32/421. Для застосування цивільно-правової відповідальності, виходячи із зазначеного та із урахуванням конкретних обставин справи, необхідним є, зокрема, встановлення у передбаченому законом порядку факту неправомірності дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди. При цьому, обов`язок довести неправомірність таких дій, так само, як і наявність шкоди та причинного зв`язку між ними, відповідно до загальних правил розподілу обов`язку доказування, покладається на позивача. Відповідно до вимог ч. ч. 1-5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Куруючись ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій державного виконавця Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби їй завдана майнова шкода, проте ані позовна заява, ані додані до неї додатки, не містять жодного рішення суду про визнання дій Відповідача 1 протиправними або неправомврними, внаслідок чого порушено право Позивача. Проте, постановою Апеляційного суду Полтавської області від 04.04.2017 року залишеною без змін постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року, на яку посилається Позивач, як на доказ протиправних дій з боку державного виконавця, визнано таким, що не підлягає використанню при визначенні стартової ціни під час проведення електронних торгів з реалізації майна Звіт про незалежну оцінку майна №833 від 23.12.2016 року, складений суб`єктом оціночної діяльності ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи», а саме щодо двокімнатної квартири загальною площею 43,3 кв.м. розташованою за адресою: [ADDRESS] ., однак вказаним судовим рішенням дії державного виконавця неправомірними не визнавались. За вказаних обставин, суд вважає, що стороною позивача не доведено неправомірність дій державного виконавця та причинного зв`язку між такими діями і шкодою, тобто складу правопорушення, який є підставою для відшкодування майнової шкоди. Щодо заяви представника відповідача 1 про застосування строків позовної давності щодо позивних вимог про відшкодування, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки наявні підстави для відмови у позові по суті вимог, судом питання про застосування строків позовної давності не розглядається. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed