Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, обгрунтовуючи її тим, що 03.11.2021 Вінницький районний суд Вінницької області, розглянувши кримінальне провадження № 12016020100000456, внесене в ЄРДР 03.04.2016, по обвинуваченню [PERSON] в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, виніс ухвалу по справі № 128/587/19 про закриття кримінального провадження та звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності. Цивільний позов потерпілого залишено без розгляду. Судом роз`яснено право потерпілого на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, в порядку цивільного судочинства. Судом установлено, що 02.04.2016 близько 11 год 00 хв в селі Зарванці, Вінницького району Вінницької області [PERSON] , перебуваючи при вході у вагончик, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , почав знімати позивача на камеру свого мобільного телефону. Позивач заборонив йому це робити, внаслідок чого виник словесний конфлікт. В ході конфлікту [PERSON] , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, увійшов всередину вагончика, підійшов до позивача та вдарив його коліном правої ноги в область грудної клітини з правої сторони, від чого позивач випав з вагончика та впав на землю поблизу нього. Після того як останній підвівся, [PERSON] наніс йому удар кулаком лівої руки в область лоба, над правою бровою, від чого позивач відчув різкий біль та знову впав на землю. Внаслідок умисних дій [PERSON] спричинив [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми струс головного мозку, забійні рани лобної ділянки праворуч, параорбітальних гематом обох очей, перелом 8-го ребра справа з частковим зміщенням уламків, які згідно з висновком експерта № 1465 від 04.10.2016 відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Таким чином, [PERSON] скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України, тобто умисне нанесення середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Внаслідок протиправних дій [PERSON] позивачу [PERSON] завдано матеріальної шкоди, яка полягає в тому, що після отриманих тілесних ушкоджень він потрапив до лікарні та отримував медичну допомогу, за яку ним були сплачені відповідні кошти. Сума коштів за надання йому медичної допомоги склала близько 2000 грн. Частина документів, чеків, квитанцій до цього часу не збереглись, наявні квитанції лише на суму 1399 грн 65 коп. Однак, на його думку, відповідач [PERSON] повинен відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 2000 грн. Крім цього, вважає, що протиправними діями відповідача [PERSON] йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 45000 грн. Моральна шкода полягає в тому, що позивач переживав за своє здоров`я, отримавши такі тілесні ушкодження, страждав від болю, хвилювався, що від отриманих травм втратить зір, який відновити не зможе. Внаслідок травм порушився його звичайний уклад життя, спілкування з оточуючими стало ускладненим, біль від зламаного ребра не давав вільно дихати, постійні думки та згадки про ситуацію заважають і тепер позивачу спокійно жити. Відсутність кримінального покарання відповідача та довготривалість судових засідань створили відчуття несправедливості, що ще більше завдає йому моральних страждань. Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 2000 гривень, моральну шкоду в розмірі 45000 гривень та всі судові витрати. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 28.01.2022 прийнято цивільну справу № 128/145/22 до провадження та призначено підготовче засідання. 13.06.2022 від відповідача [PERSON] надійшов письмовий відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтований тим, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки відсутні будь-які докази, які саме ліки призначались лікарем, відсутні довідки, історія хвороби, виписка або ж інші дані, які б вказували на те, що [PERSON] перебував на стаціонарному або амбулаторному лікуванні та ним за призначенням лікаря було здійснено придбання ліків. Позивач надав до суду копії фіскальних чеків, які, внаслідок поганої якості, важко ідентифікувати та прочитати. Крім того, відповідач зазначає, що позивач не надав в повній мірі, яким чином ним було встановлено, що моральна шкода, яка підлягає до відшкодування, становить такий розмір. Не надано будь-яких доказів на предмет повторних звернень до лікаря з приводу отриманих травм. Не надано доказів щодо того, яким чином ускладнилось спілкування з оточуючими. Тому, зважаючи на вищевикладене, відповідач [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 21.09.2022 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Судовий розгляд по справі неодноразово відкладався з поважних причин. В судове засідання 20.12.2022 учасники справи не з`явились, хоч в установленому законом порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду. Представник позивача адвокат Габрук С.М. попередньо через електронну пошту суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання 20.12.2022 повторно не з`явився, хоч в установленому законом порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду шляхом направлення судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 20.12.2022 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що згідно з копією ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 03.11.2021, [PERSON] обвинувачується у тому, що він 02.04.2016 близько 11 год 00 хв, перебуваючи при вході у вагончик, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , почав знімати на камеру свого мобільного телефону раніше знайомого йому [PERSON] , з яким раніше у них склалися непрязні стосунки, який знаходився всередині вагончика та який заборонив [PERSON] здійснювати зйомку, прикривши при цьому об`єктив камери рукою. В ході розмови між [PERSON] та [PERSON] виник словесний конфлікт на грунті давніх неприязних стосунків. В ході конфлікту [PERSON] , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, увійшов всередину вагончика, підійшов до [PERSON] та вдарив останнього коліном правої ноги в область грудної клітини з правої сторони, від чого [PERSON] випав з вагончика та впав на землю поблизу нього. Після того як [PERSON] підвівся на ноги, він знову почав намагатись закрити об`єктив камери мобільного телефону [PERSON] , проте останній наніс йому удар кулаком лівої руки в область лоба, над правою бровою, від чого [PERSON] відчув різкий біль та знову впав на землю. Внаслідок умисних дій [PERSON] . [PERSON] спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми струс головного мозку, забійні рани лобної ділянки праворуч, параорбітальних гематом обох очей, перелом 8-го ребра справа з частковим зміщенням уламків, які, згідно з висновком експерта № 1465 від 04.10.2016, відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.11.2021 кримінальне провадження по обвинувальному акту № 12016020100000456, внесеному в ЄРДР 03.04.2016, відносно [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, закрито, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином, залишено без розгляду; роз`яснено цивільному позивачу [PERSON] його право на звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства. Ухвала Вінницького районного\~суду Вінницької\~області від\~03.11.2021набрала законної сили 11.11.2021 (а.с. 5-8). Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За змістом положень\~статті 44 КК України,\~звільнення від кримінальної відповідальності це врегульована кримінальним і кримінальним процесуальним законодавством відмова держави від засудження особи, яка вчинила злочин, і від застосування щодо неї примусу у формі покарання. Звільнення особи від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У цьому випадку\~КК\~виходить зі встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому передбачені\~КК\~підстави для звільнення від кримінальної відповідальності, відповідно до положень\~ст. 49 КК України,\~не є реабілітуючими. Вказане узгоджується з викладеним в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 398/571/15-ц. Судом установлено, [PERSON] , будучи обвинуваченим у кримінальному провадженні, на продовженні кримінального провадження та ухваленні виправдувального вироку не наполягав, кримінальне провадження у справі закрито за клопотанням його захисника, підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, враховуючи ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 03.11.2021 у справі № 128/587/19, не потребує доказуванню нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень середньої тяжкості [PERSON] . Згідно з ч. 7\~ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема є відшкодування шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. З абзацу першого пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абзацу першого пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» убачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі. Пленум Верховного Суду України роз`яснив судам, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 440, 450 ЦК України (ст.ст.1166, 1187 ЦК України), шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдана не з його вини. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві не навів жодних доказів з приводу того, що шкода була завдана не з його вини. Натомість позивач [PERSON] на підтвердження заподіяння йому матеріальної шкоди у розмірі 2000 грн, завданої кримінальним правопорушенням, надав чеки та квитанції придбаних медикаментів. Однак з наданих доказів неможливо встановити їх зміст, оскільки вони є нечитабельними. Окрім наданих до суду чеків і квитанцій, позивач [PERSON] не надав будь-яких інших доказів, які б свідчили про його перебування на лікуванні, та розмір витрат на придбання ліків за призначенням лікаря. Враховуючи, що позивачем [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів спричинення йому матеріальної шкоди в розмірі 2000 грн, яку він вказав як матеріальну шкоду від протиправних дій [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та моральних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3\~постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 вищезазначеної постанови \~Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди суд\~визначає залежно\~від характеру\~та обсягу\~страждань (фізичних,\~душевних,\~психічних тощо),\~яких зазнав\~позивач,\~характеру немайнових\~втрат (їх\~тривалості,\~можливості відновлення\~тощо)\~та з\~урахуванням інших\~обставин.\~Зокрема,\~враховуються стан\~здоров`я\~потерпілого,\~тяжкість вимушених\~змін у\~його життєвих\~і виробничих\~стосунках,\~ступінь зниження\~престижу,\~ділової репутації,\~час та\~зусилля,\~необхідні для\~відновлення попереднього\~стану.\~При цьому\~суд має\~виходити із\~засад розумності,\~виваженості та\~справедливості (п.\~9\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України\~ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказуванню не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Разом з цим, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» від 28.05.1985), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Суд вважає доведеним, що дії відповідача 02.04.2016 були неправомірними, оскільки жодних заперечень з приводу заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень відповідачем [PERSON] не висловлено, і цими неправомірними діями позивачу було завдано моральну шкоду; між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача, та наслідками в вигляді завдання моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок. З позовної заяви убачається, що умисними діями відповідача [PERSON] позивачу [PERSON] завдані тілесні ушкодження, внаслідок чого останній страждав від болю, хвилювався, що втратить зір, який відновити не зможе, порушився його звичайний уклад життя, спілкування з оточуючими стало утрудненим, відсутність кримінального покарання відповідача та довготривалість судових засідань створили відчуття несправедливості, що ще більше завдає йому моральних страждань. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня завданих [PERSON] тілесних ушкоджень, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані перенесенням ним фізичного болю та вимушеними змінами у його житті. Посилання на відсутність кримінального покарання, яке, за словами позивача, завдає йому моральних страждань, суд вважає необґрунтованим, оскільки з ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 03.11.2021 убачається, що з приводу клопотання захисника обвинуваченого [PERSON] адвоката Глєбова С.Г. про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності на підставі 49 КК України представник потерпілого [PERSON] адвокат Габрук С.М. не заперечував, при вирішенні клопотання покладався на розсуд суду, а [PERSON] в судове засідання взагалі не з`явився. У рішенні від 12.07.2007 у справі «Станков до Боргарії» ЄСПЛ вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано моральних страждань. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує вимоги розумності та справедливості. Суд звертає увагу на те, що розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Позивач оцінює компенсацію за нанесену йому моральну шкоду відповідачем у розмірі 45000 грн. Разом з тим, позивачем у повній мірі не доведено підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, викликаних діями відповідача, саме у заявленому розмірі відшкодування моральної шкоди. Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, що повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, враховуючи тривалість періоду з часу вчинення неправомірних дій відповідачем, а також, виходячи із засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди та вважає, що 20000 грн є достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно з\~ч.ч.\~1,\~6\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого звільнено позивача, в розмірі 992,40 грн. Позивач [PERSON] в позовній заяві також просив стягнути з [PERSON] судові витрати, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а саме: витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. Щодо стягнення з відповідача витрат на оплату правничої допомоги, суд зазначає таке. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем на підтвердження надання йому професійної правничої допомоги не надано суду документального підтвердження понесених таких витрат та детального опису таких витрат. З огляду на викладене, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають.

Outcome: partial