Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державної казначейської служби, Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області, в якому просить стягнути з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) за рахунок коштів бюджетних асигнувань 446013,54 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди та 160000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 21.01.2008 позивач отримала свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю № 6174 та здійснює приватну нотаріальну діяльність в межах Львівського міського нотаріального округу згідно реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності від 09.02.2008 за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначила, що 03.12.2021 Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів), наказом № 502/6 тимчасово з 08.12.2021 зупинило її нотаріальну діяльність, однак постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022 у справі № 380/25060/21 визнано протиправним та скасовано наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 502/6 від 03.12.2021 «Про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON]». Позивач стверджує, що внаслідок прийняття Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) протиправного наказу № 502/6 від 03.12.2021 нею понесено збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 446013,54 грн. Окрім того, позивач стверджує, що внаслідок вчинення Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) протиправних дій, їй заподіяна моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях та приниженні ділової репутації позивача, яку остання оцінює у 160000 грн. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05.09.2022 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.09.2022 на адресу Галицького районного суду м.Львова представник позивача [PERSON] подала клопотання про долучення доказів. 22.09.2022 на адресу Галицького районного суду м.Львова представник відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Крохмальний А. подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив щодо задоволення позовних вимог, вважав такі безпідставними та необгрунтованими. Зокрема, представник відповідача зазначив, що наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин. Представник відповідача стверджує, що приватним нотаріусом [PERSON]. не подано доказів реальності існування упущеної вигоди, методологічно правильного розрахунку її розміру, а тому просить відмовити в задоволенні цих вимог. 23.09.2022 на адресу Галицького районного суду м.Львова представник відповідача Державної казначейської служби Стегній А. подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив щодо розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено протиправність поведінки відповідача, наявність моральної шкоди, а також причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Просить відмовити в задоволенні позову. 23.09.2022 заступник начальника відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барнич Т. подав письмові пояснення, у яких зазначив, що вимоги позивача є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, відтак задоволенню не підлягають. Протокольною ухвалою суду від 29.09.2022 у задоволенні клопотання представника відповідача Державної казначейської служби Стегнія А. про розгляд справи в загальному позовному провадженні - відмовлено. 05.10.2022 представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив Державної казначейської служби та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), у якому просила суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі. 18.10.2022 представник відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Крохмальний А. подав заперечення на відповідь на відзив. 19.10.2022 заступник начальника відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барнич Т. подав додаткові пояснення. 15.12.2022 представник позивача [PERSON] через канцелярію Галицького районного суду м.Львова подала клопотання про долучення доказів. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила, що з 2008 року здійснювала нотаріальну діяльність безперервно. Зазначила, що працює в Брюховичах, за рік вчиняє близько трьох тисяч нотаріальних дій. [PERSON] повідомила, що зупинення її нотаріальної діяльності є протиправним та незаконним, що призвело до перебування її в пригніченому стані, було присутнє у неї почуття приниження. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, просили задоволити. Представник відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Крохмальний А. проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Представник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Барнич Т. проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 21.01.2008 отримала свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю №6174 та здійснює приватну нотаріальну діяльність в межах Львівського міського нотаріального округу згідно реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності від 09.02.2008. 03.12.2021 Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Львів) винесено наказ № 502/6, яким тимчасово з 08.12.2021 зупинено нотаріальну діяльність [PERSON] /т.1, а.с.21/. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року у справі № 380/25060/21 у задоволенні позову приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправним та скасування наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) № 502/6 від 03.12.2021 року «Про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON]» - відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022 у справі № 380/25060/21 апеляційну скаргу приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу [PERSON] задоволено повністю. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року у справі № 380/25060/21 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу [PERSON] задоволено повністю. Визнано протиправним та скасувано наказ Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) № 502/6 від 03 грудня 2021 року «Про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON]». Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року касаційну скаргу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року у справі №380/25060/21 повернуто скаржнику. За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022 у справі № 380/25060/21 встановлено наступні обставини. Наказом Міністерства юстиції України № 1707/5 від 23 червня 2011 року, затверджено Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України (далі - Положення № 1707/5). Пунктом 3 Положення № 1707/5 одним із основних завдань міжрегіонального управління визначено забезпечення роботи нотаріату. Відповідно до п. 4.28 Положення № 1707/5 Міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема організовує роботу установ нотаріату, перевіряє їх діяльність і вживає заходів до її поліпшення, здійснює керівництво державними нотаріальними конторами та перевірку організації нотаріальної діяльності державних, приватних нотаріусів та уповноважених на це посадових осіб органу місцевого самоврядування (далі - уповноважені особи), контролює дотримання нотаріусами, уповноваженими особами порядку вчинення нотаріальних дій та виконання ними правил нотаріального діловодства. Відповідно до п. 4.34 Положення № 1707/5 міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань зупиняє, припиняє діяльність нотаріусів, готує обґрунтовані подання на розгляд Мін`юсту щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Підставою прийняття наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 03 грудня 2021 року № 502/6 стало ненадання позивачем пояснень та копій документів на виконання вимог листа відповідача від 29 листопада 2021 року № 6926/745/0/06-09. Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що відмова [PERSON] від 01 грудня 2021 року щодо надання пояснень та копій документів на скаргу [PERSON] є правомірною, оскільки [PERSON] не була ні стороною договору дарування від 11 грудня 2010 року, ні представником сторони цього договору. Крім того, така вимога пред`явлена не з метою регулювання організації нотаріальної діяльності, оскільки не узгоджується із положеннями Порядку № 357/5. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У частині першій статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Суд погоджується із доводами позивача про те, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2022 у справі № 380/25060/21 встановлює протиправність наказу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 502/6 від 03.12.2021 року «Про зупинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON]». Поряд із цим, суду не доведено наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Заявляючи вимогу про відшкодування майнової шкоди, позивач посилалася, зокрема на те, що внаслідок протиправних дій відповідача, їй завдано майнові збитки, що становлять 446013,54 грн., оскільки з 08.12.2021 до 23.08.2022 вона не мала можливості здійснювати нотаріальні дії, що по своїй суті, як вважає позивач та її представник, є вимогою про відшкодування упущеної вигоди. Упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України). Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та її представник [PERSON] розраховують упущену вигоду за наступним алгоритмом: розмір доходу за 342 календарні робочі дні у 2021 році становив 588 944 грн., тобто одноденний грошовий заробіток 1 722, 06 грн. Окрім того, позивачем береться до уваги загальний розмір плати стягнутої приватними нотаріусами Львівської області і ділить на загальну кількість нотаріусів, вказуючи, що середній дохід приватного нотаріуса становить 611 743, 65 грн., що ніби то відповідає її доходам. Однак, позивачем не доведено той факт, що за час зупинення її нотаріальної діяльностідо неї дійсно звертались клієнти, яким було відмовлено у наданні послуг. Всі посилання [PERSON] та її представника щодо упущеної вигоди базуються лише на попередньо одержаних доходах, однак останні лише припускають, що нотаріус одержала б доходи у розмірі 446 013, 54 грн., але не надано належних та допустимих доказів очевидної реальності одержання таких доходів, якби її право не було порушено. Окрім того, слід зазначити, що позивачем та її представником при розрахунку упущеної вигоди не було враховано фактів істотної зміни у діяльності приватних нотаріусів у 2022 році, зокрема той факт, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України 24 лютого 2022 року, ДП «НАІС» тимчасово призупинило роботу Єдиних та Державних реєстрів Міністерства юстиції України, створення та забезпечення функціонування яких належить до компетенції Міністерства юстиції України, що фактично зупинило ддіяльність нотаріусів, а відповідно і не було очікуваних доходів. Враховуючи наведене, сума збитків, яку просила стягнути позивач на відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди), обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання нею доходу, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 757/24365/18-ц (провадження № 61-10890св19). Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно абзацу другого пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи спричинення моральної шкоди та її розмір в сумі 160000 грн., позивач покликається на те, що вона є єдиним нотаріусом в смт. Брюховичі, зупинення нотаріальної діяльності призвело до втрати клієнтів, до неможливості завершення нотаріальних дій та необхідності пояснення клієнтам причин неможливості вчинення нотаріальних дій, що в свою чергу вплинуло на її психологічний стан. За приписами частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 757/24365/18-ц (провадження № 61-10890св19), суд зазначає, що сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачами зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів в обґрунтування позовних вимог та не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з діями відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідачів, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed