Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2019 року № 191712147, виданого державним реєстратором Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області Муруговою А.С., вона є власником будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . Відповідач по справі [PERSON] , [INFO] зареєстрований в даному будинку, однак не проживає в ньому з 1994 року, в подальшому він неодноразово змінював місце проживання і про точне місце проживання його на даний момент позивачці невідомо. Він доводиться позивачці сином, однак через його шкідливі звички вона не знаходила з ним спільної мови. На даний момент вони повністю припинили спілкування. Згідно з Витягом про зареєстрованих у житловому будинку осіб № 86 від 01.02.2022 року, виданим виконавчим комітетом Перечинської міської ради встановлений факт того, що в житловому будинку в [ADDRESS] зареєстрованим є [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Факт непроживання відповідача у вказаному будинку підтверджується показами сусідів, письмовими опитуванням адвоката, які долучені до матеріалів справи. Відповідач створює перешкоди у користуванні житлом та порушує її права як власника. Позивачці не вдалося отримати субсидію на комунальні послуги через цю обставину. На підставі вищенаведеного просить суд позов задовольнити. Перед початком підготовчого судового засідання представник позивачки адвокат Бойко Б.Б. подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позов підтримав в повному обсязі та просив винести судове рішення на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Перед початком підготовчого судового засідання представник відповідача адвокат Тягур І.І. подав заяву про визнання позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд ураховує вимоги ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до яких за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові матеріали справи та подані сторонами заяви, суд приходить до такого висновку. Встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.12.2019 року № 191712147 виданого державним реєстратором Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області Муруговою А.С., вона є власником будинку, який знаходиться в [ADDRESS] (а. с. 4). Також встановлено, що згідно з Витягом про зареєстрованих у житловому будинку осіб № 86 від 01.02.2022 року, виданим виконавчим комітетом Перечинської міської ради в житловому будинку в [ADDRESS] зареєстрованим є [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 5). Судом достовірно з`ясовано, що факт не проживання відповідача у вказаному будинку підтверджується показами сусідів, а саме [PERSON] , [PERSON] , письмовими опитуванням адвоката, які долучені до матеріалів справи (а. с. 8). Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач створює перешкоди позивачці у користуванні житлом та порушує її права як власника. У зв`язку з цим позивачці не вдалося отримати субсидію на комунальні послуги через цю обставину. Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач є сином позивачки, що підтверджується довідкою про склад сім`ї та проживання № 86 від 01.02.2022 року (а. с. 5). Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з 1994 року не проживає у вищевказаному будинку позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинку, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачкою судових витрат підтверджується квитанцією від 22.06.2022 року про сплату судового збору в сумі 992,40 грн (а. с. 9).

Outcome: approved