Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] 09.08.2022 року звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації» про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, яким з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить визнати незаконним та скасувати наказ №82-П від 01.06.2022 року «Про оголошення простою у зв`язку із веденням воєнного стану та наявністю кредиторської заборгованості ч. 1 ст. 34 КЗпП України» виданий виконуючим обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги»; визнати незаконним та скасувати наказ № 79-П від 30.05.2022 року «По особовому складу» виданий виконуючим обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги»; стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» на користь [PERSON] 61943 грн. 30 коп. недоотриманої заробітної плати. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що наказом «По особовому складу» від 09.08.2004 року № 255-вк Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» його було зараховано на посаду лікаря-ортопеда по наданню нагальної допомоги травматологічного відділення № 1 з 09.08.2004 року на 0,5 ставки, а наказом № 78-П від 12.06.2014 року переведений на 1,0 ставки з 13.06.2014 року. Наказом № 79-П «По особовому складу» від 30.05.2022 року за підписом в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) Берегового О. працівником в тому числі і позивача було переведено на 0,75 ставки з 01.06.2022 року по 31.08.2022 року. Зазначив, що в подальшому 01.06.2022 року за наказом № 82-П в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) Берегового О. було оголошено простій працівникам згідно додатку № 1 з 06.06.2022 року в тому числі і позивачу. Позивач зазначив, що накази № 79-П від 30.05.2022 року та № 82-П від 01.06.2022 року є незаконними та такими, що порушують його права, посилаючись на те, що зі змісту наказу № 79-П від 30.05.2022 року позивач був ознайомлений тільки 06.06.2022 року, що є порушенням ст. 32 КЗпП України, оскільки його необхідно було повідомити не пізніше ніж за два місяці. Крім того, зазначив, що оскаржуваний наказ у розумінні наведених приписів ст. 98 КЗпП України є незаконним, оскільки оплата праці працівників Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації), як установи що фінансується з бюджету, має здійснюватися на підставі, в тому числі і галузевих угод, до яких відносяться зазначені договори. Крім того, зазначив, що наказ № 82-П щодо оголошення простою суперечить ч.1 ст. 34 КЗпП України, а тому є незаконним. Вважав, що незаконне відсторонення його від роботи та запровадження щодо нього простою без належних на те законних підстав та з порушенням процедури призвели до того, що ним недоотримано значний розмір заробітної плати у сумі 61943,30 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява, якою позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та розгляд справи провести за його відсутності. Представник Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що наказом «По особовому складу» від 09.08.2004 року № 255-вк Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» позивача [PERSON] було зараховано на посаду лікаря-ортопеда по наданню нагальної допомоги травматологічного відділення № 1 з 09.08.2004 року на 0,5 ставки (т.1 а.с. 176). Наказом № 78-П від 12.06.2014 року позивача [PERSON] було переведено на 1,0 ставки з 13.06.2014 року. В судовому засіданні було встановлено, що наказом № 79-П «По особовому складу» від 30.05.2022 року за підписом в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) Берегового О. в зв`язку з виробничою необхідністю, з метою усунення кредиторської заборгованості згідно ст. 3 Закону України 2136 за згодою працівників, працівників лікарні, згідно додатку № 1 було переведено на 0,75 ставки з 01.06.2022 року по 31.08.2022 року, в тому числі позивача по справі (т.1 а.с. 22). Наказом № 82-П від 01.06.2022 року за підписом в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Берегового О. було оголошено простій працівників лікарні, згідно додатку № 1, у зв`язку із введенням воєнного стану та наявності кредиторської заборгованості ч. 1 ст. 34 КЗпП України, в тому числі позивачу по справі з проведенням розрахунку заробітної плати згідно ст. 113 КЗпП України в розмірі 2/3 посадового окладу (т. 1 а.с. 20-21). Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ(далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено і триває на даний час. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ, тут і далі в редакції, яка була чинною на день видання оспорюваного наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43,44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Відповідно до підпункту 5 п.1 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З огляду на вищевикладене положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Згідно із частиною 3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Таким чином, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам. Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником. Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Позивач у своєму запереченні на оспорюваний ним наказ вказав про готовність виконувати свої трудові обов`язки з огляду на функціонування підприємства. Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Відповідач не надав відповідних належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача і свідчили про неможливість виконання виробничих завдань та функцій підприємства, призупинення його діяльності. Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ № 82-П від 01.06.2022 року «Про оголошення простою у зв`язку із веденням воєнного стану та наявністю кредиторської заборгованості ч. 1 ст. 34 КЗпП України» виданий виконуючим обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Береговим О., що стосується позивача, виданий всупереч вимогам чинного законодавства України, а тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу № 82-П від 01.06.2022 року підлягають задоволенню. При зверненні до суду з позовом позивач зазначав, що в порушення положень ст.ст.97, 32, 103 КЗпП України відповідачем було зменшено заробітну плату позивачу на підставі наказу № 79-П від 30.05.2022 року. Крім того, фактично не відбулось жодних змін і організації виробництва і праці, які б могли бути підставою для скасування виплати додаткової заробітної плати позивачу. Частина 3 статті 32 КЗпП України (в редакції станом на 25.03.2022 року та 14.04.2022 року) визначала, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (ч.4 ст.32 КЗпП України). Частина 4 статті 97 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. В той же час, стаття 103 КЗпП України визначає, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Стаття 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначала, що у період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються. Проте, як вбачається з оскаржуваного наказу № 79-П від 30.05.2022 року, переведення працівників лікарні, згідно додатку № 1 на 0,75 ставки з 01.06.2022 року по 31.08.2022 року відбулось не в наслідок зміни істотних умов праці, а в наслідок виробничої необхідності, а тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу № 79-П від 30.05.2022 року «По особовому складу» виданого виконуючим обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» Берегового О., що стосується позивача, підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про виплату заробітної плати за час простою, суд зазначає наступне. Беручи до уваги, що трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним оголошенням простою та компенсації у зв`язку з цим втраченої частини заробітної плати, є всі підстави для застосування аналогії закону та вирішити питання поновлення порушеного права та стягнення різниці середнього заробітку та фактично нарахованої частини заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним оголошенням простою по відношенню до позивача, застосовуючи порядок визначений в ст.235 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). Про правомірність задоволення судами вимог про стягнення недоотриманої заробітної плати у разі незаконного оголошення простою дійшов висновків і Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 592/2326/17 (провадження № 61-28606св18). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - постанова № 100) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Незаконний простій по відношенню до позивача було оголошено в червні 2022 року. При цьому, суд зважає, що відповідно до п. 4 постанови № 100 (в редакції Постанови КМУ № 1213 від 09.12.2020, що діяла в спірний період) при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за період часу з 06 червня 2022 року по серпень 2022 року включно, відповідачем у зв`язку з незаконними наказами № 79-П від 30.05.2022 року та № 82-П від 01.06.2022 року було недораховано заробітну плату у розмірі 61943,30 грн. Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, а тому позовні вимоги в частині стягнення з Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» на користь [PERSON] 61943 грн. 30 коп. недоотриманої заробітної плати підлягають задоволенню. Виходячи зі змісту ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності щодо встановлення фактичних обставин справи. Враховуючи викладене вище, аналізуючи надані докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позивачем надано докази на підтвердження обставин викладених у позові, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved