Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

У грудні 2017 року Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання незаконним рішення та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в жовтні 2017 року Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області дізналася про те, що [PERSON] є власником квартири\~розташованої за адресою [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності за відповідачем була завірена копія втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , видана 15.07.2004 року виконкомом Веренчанської сільської ради, публікація в газеті «Голос краю» та зведений оціночний акт від 22.06.2001 року. Відповідно вважає, що виникнення права власності за відповідачем на нерухоме майно є незаконним, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно та його державна реєстрація підлягає скасуванню. Підставою видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно було рішення сесії Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року б/н. Відповідно до вказаного рішення «Про передачу квартири по [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом» вирішено передати квартиру [PERSON] в оренду з подальшим викупом строком на 10 років з видачею технічного паспорту і свідоцтва про право власності, оформити право власності на вказану квартиру з видачею свідоцтва про право власності на квартиру. Проте, вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26.05.2005 року [PERSON] визнана винною за ч.5 ст.191 КК України, ч.1 ст.366 КК України, ч.3 ст.358 КК України. Вироком встановлено, що [PERSON] виготовила завідомо неправдивий офіційний документ - рішення сесії 23 скликання Веренчанської сільської ради про передачу в безоплатну оренду квартири по [ADDRESS] своїй доньці з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу [PERSON] документа, що встановлює право приватної власності на квартиру. [PERSON] підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки Веренчанської сільської ради, хоча на сесії це питання не розглядалось. Крім того, остання звернулась до Заставнівського бюро технічної інвентаризації із заявою про оформлення свідоцтва про право власності та користуючись службовим становищем [PERSON] , надавши підроблене рішення сесії, отримала бланк свідоцтва про право власності, яке в подальшому дала на підпис повноважному на той час голові сільської ради. Згодом, рішенням 18 сесії 25 скликання від 19 грудня 2008 року за заявою [PERSON] визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: по [ADDRESS] ,\~видане на імя [PERSON] , закрито номер у по господарській книзі. Незважаючи на це через 9 років відповідач [PERSON] , надаючи довіреність на вчинення дій від свого імені\~матері [PERSON] , зареєструвала спірне нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З цих підстав вважає, що рішення сесії сільської ради від 21.06.2001 року є незаконним, а проведена на його підставі державна реєстрація свідоцтва про право власності, запис про право власності та саме рішення про реєстрацію підлягають скасуванню. Ураховуючи викладене, Веренчанська сільська рада просила суд: - визнати незаконним рішення Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом»; - скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 15 липня 2004 року, видане виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2017 року № 37020575, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Заставнівської районної державної адміністрації Шупенею А. В.; запис про право власності на нерухоме майно в розділі «Актуальна інформація про право власності» за № 22277385 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог. Зазначила наступне, 17.11.2010 [PERSON] була звільнена із займаної посади. Після її звільнення позивач заінтересувався документами нежитлової будівлі по [ADDRESS] та встановив, що сільською радою не приймалися рішення щодо реконструкції даної нежилової будівлі під житлові квартири, не приймалося і рішення про внесення змін в генплан забудови села. Тому вирішив, що будь-яке розміщення квартир в нежитловій будівлі є неможливе, внаслідок чого зробив висновок, про те, що рішення 27 а 28 сесії 23 скликання від 21.06.2001 та 25.12.2001, якими було передано безоплатно та продаж жителям села квартир в нежитловій будівлі з видачею ордерів на них, відкриття господарських номерів та виділення земельних ділянок біля даної будівлі, є такими що не відповідають Конституції і законам України та підлягають відміні. Дані обставини слугували підставою для прийняття Веренчанською сільською радою IV сесії IV скликання Рішення від 26.04.2011 № 161-04/2011 «Про відміну рішень сільської ради», а саме: 27 сесії 23 скликання від 21.06.2001 «Про передачу квартири [ADDRESS] в оренду безоплатно [PERSON] з подальшим викупом строком на 10 років»; 28 сесії 23 скликання від 25.12.2001 «Про відкриття погосподарського номера на [PERSON] », «Про закріплення земельної ділянки за квартирою [ADDRESS] », «Про передачу безоплатно у приватну власність земельної ділянки [PERSON] ». Тобто, Веренчанська сільська рада дізналася про факти, які стали підставою для зверення до суду з даним позовом в 2011, разом з тим, відповідну позовну заяву подала в грудні 2017, тобто в термін, що перевищує 6 років та поза межами трьох річного строку позовної давності. Просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Прокурор в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див.\~mutatismutandis\~рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року\~(East/WestAllianceLimited\~v.\~Ukraine,\~заява № 19336/04), § 166-168). Судом встановлено, що Рішенням Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом» передано [PERSON] квартиру [ADDRESS] в оренду з подальшим викупом, строком на 10 років, з видачею технічного паспорта і свідоцтва про право власності, з оформленням права власності на цю квартиру з видачею свідоцтва про право власності на квартиру. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2004 року, зареєстрованого в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації за № 400297, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , право власності оформлено на підставі рішення Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року. Вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26 травня 2005 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого статтею\~15, частиною п`ятою статті\~191, частиною першою статті\~366, частиною третьою статті\~358 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади, строком на 3 роки. На підставі статей\~75,\~77 КК України\~звільнено [PERSON] від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом трирічного строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки. Цим вироком встановлено, що в липні 2001 року [PERSON] виготовила завідомо неправдивий офіційний документ, зокрема рішення Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року про передачу в безоплатну оренду своїй доньці [PERSON] квартири [ADDRESS] , з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу [PERSON] документа, що встановлює право приватної власності останньої на цю квартиру. [PERSON] підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки Веренчанської сільської ради. Крім того, 14 липня 2004 року [PERSON] звернулася до Заставнівського районного бюро технічної інвентаризації із заявою про оформлення свідоцтва про право власності на цю квартиру, надавши раніше підроблене нею рішення Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року. Рішенням Веренчанської сільської ради від 19 грудня 2008 року за заявою [PERSON] визнано недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 15 липня 2004 року на квартиру [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] , закрито номер у погосподарській книзі. Пунктом 1.1 рішення Веренчанської сільської ради від 26 квітня 2011 року № 161-04/2011 «Про відміну рішень сільської ради» відмінено рішення Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири по [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом». Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2017 року № 37020575 на підставі заяви [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно з витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 вересня 2017 року за [PERSON] здійснено реєстрацію права власності на підставі рішення державного реєстратора від 13 вересня 2017 року. Як підставу виникнення права власності зазначено завірену копію втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 15 липня 2004 року виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради; публікацію в пресі про втрату правовстановлюючого документа,\~видавник газета «Голос краю»; зведений оціночний акт Заставнівського районного бюро технічної інвентаризації від 22 червня 2001 року. Відповідно до частини першої\~статті 393 ЦК України\~правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Отже, визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним (його скасування) є відновленням становища, яке існувало до порушення прав власника. Таким чином, в судовому засіданні достеменно встановлено, що Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане на ім`я [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] видано з порушенням та на підставі підробленого документу\~Рішення Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року б/н. Вироком суду від 26.05.2005 року, посилання на яке міститься вище, встановлено факт підробки [PERSON] зазначеного рішення. Не зважаючи на рішення Веренчанської сільської ради від 19 грудня 2008 року [PERSON] через 9 років, надавши довіреність на вчинення дій від свого імені матері [PERSON] , зареєструвала спірне нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, підставою виникнення права власності на спірну квартиру за [PERSON] стала завірена копія втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 15 липня 2004 року виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради, публікація в газеті «Голос краю» та зведений оціночний акт від 22 червня 2001 року. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах народовладдя, законності, гласності. Пунктом 10 ст. 59 вказаного Закону встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ст.ст. 16, 21 Цивільного кодексу України, способами захисту прав є визнання незаконним рішень органів місцевого самоврядування, визнання правочину недійсним. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом\~місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Так, при розгляді справи №911/3285/14 Верховний суд України у своїй постанові від 05.07.2017 року зробив правовий висновок, відповідно до якого у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою\~виникнення, зміни або\~припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і\~юридичних осіб приватного права. Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Пунктом 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.26 зазначеного Закону записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до цього Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи те, що [PERSON] , внаслідок вчинення злочинних дій, неправомірно набуто право власності на нерухоме майно, відсутні законні підстави для прийняття державним реєстратором рішення щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію за нею права власності на спірне нерухоме майно, а тому, підлягає скасуванню рішення державного реєстратора від 12.09.2017 №37020575 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. За встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин, суд прийшов до переконання, що діями відповідача порушені права та інтереси Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, а тому позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають до задоволення. Представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про застосування позовної давності. Відповідно до \~статті 257 ЦК України\~ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). З огляду на положення\~статті 261 ЦК України\~суд повинен з`ясувати, з якого моменту у Веренчанської сільської ради виникло право на звернення до суду з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважним органам стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення. Суд приймає до уваги, що Веренчанська сільська рада не могла знати про реєстрацію права власності на нерухоме майно, оскільки у судовому порядку вироком визнано, що [PERSON] виготовила завідомо неправдивий офіційний документ, зокрема рішення Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року про передачу в безоплатну оренду своїй доньці [PERSON] квартири [ADDRESS] , з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу [PERSON] документа, що встановлює право приватної власності останньої на цю квартиру. Рішенням Веренчанської сільської ради від 19 грудня 2008 року за заявою [PERSON] визнано недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 15 липня 2004 року на квартиру [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] , закрито номер у погосподарській книзі. Пунктом 1.1 рішення Веренчанської сільської ради від 26 квітня 2011 року № 161-04/2011 «Про відміну рішень сільської ради» відмінено рішення Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири по [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом». Таким чином, Веренчанська сільська рада своїми власними ж рішеннями, що підтверджує відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу вказаного нерухомого майна у власність. Установивши у справі, що Веренчанська сільська рада дізнавшись про державну реєстрацію (повторну) права власності на спірний об`єкт нерухомості квартиру [ADDRESS] 06 вересня звернулась до суду з вказаним позовом. Ця обставина свідчить про те, що у вересні 2017 року розпочався перебіг трирічного строку позовної давності, з цим позовом позивач звернувся у грудні 2017 року, ця обставина свідчить про те, що він не пропустив строк позовної давності. Отже, позивачем при зверненні до суду з позовом строк позовної давності не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенню позовних вимог. Відповідно до\~ст.. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати по справі. Відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved