Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою в обґрунтування якої вказав, що він з 20.06.2019 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Петроімпекс» та працював на посаді інженера з охорони праці у відособленій філії ВП «Осники», яка є структурним підрозділом ПАТ «Петроімпекс. Відповідно до наказу № 10-к від 30.04.2021 року позивача було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП, за власним бажанням. Вказує, що при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачено заробітну плату за червень 2019-квітень 2021 року та компенсацію за невикористані дні відпустки, яка з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог складає 155149,48 грн., просить стягнути вказану заборгованість та моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн. Відповідач ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками отримав 21.02.2022 року, правом на подання відзиву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України,\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши надані докази, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , 20.06.2019 був прийнятий на посаду інженера з охорони праці у відособленої філії ВП «Осники» ПрАТ «Петроімпекс», згідно наказу №52-к від 19.06.2019 року, про що в трудовій книжці серії [NUMBER] , зроблений запис №46. 30.04.2021 року відповідно до наказу № 10-к [PERSON] було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, про що в про що в трудовій книжці, зроблений запис №47. Відповідно до довідки виданої директором відоособленої філії ПрАТ «Петроімпекс» ВП Осники Василя Карапета від 19.08.2022 №3, розмір заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, за період червень 2019-квітень 2021 року, становить 155149,48 грн. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст. 22 цього Закону\~суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно\~ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Згідно\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої\~статті 233 КЗпП України\~свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 134/1781/16-ц, яку суд враховує при ухваленні рішення. Відповідно до вимог\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України, передбачено, що, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідач не заперечив проти доводів позову про наявність заборгованості перед [PERSON] за період роботи з червня 2019-квітень 2021 року, надав довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати від 19.08.2022 №3, відзив до суду не направив,суд вважає наданий розрахунок заборгованості у розмірі 155149,48 грн. правильним та дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, щодо несплати заробітної плати майже протягом трьох років, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, у розмірі 8000,00 грн. слід задовольнити. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню 908,00\~\~грн. судового збору, від сплати яких був звільнений позивач при зверненні до суду. А також з відповідача на користь позивача слід стягнути 908,00 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved