Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про зміни до штатного розпису. Позов мотивує тим, що працює на посаді лікаря дитячого невролога з 2007 року по даний час. Покладені на неї посадові обов`язки виконує сумлінно, про що свідчать численні звернення за консультацією та допомогою пацієнтів не тільки з м. Львова та області, але й з інших регіонів України. 05.01.2017року під розписку її ознайомили з наказом головного лікаря [PERSON] , згідно якого, як стало відомо, в лікарні скорочується 0,5 ставки посади лікаря невролога дитячого приймального покою, яку вона займає і вводиться 0,5 ставки лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі №2 смт Брюховичі. Вважає, що наказ "Про зміни у штатному розписі лікарні" від 05 січня 2017 року кваліфікується як наказ про переведення її на інше місце роботи. Тому вважає, що даний наказ є таким, який потрібно скасувати, оскільки практично кожна друга дитина, що звертається в приймальний покій лікарні "Охматдит" потребує консультації лікаря-невролога (вказана штатна посада лікаря- невролога приймального покою існує близько 20-ти останніх років). З тих, хто звертається значна частина дітей мають судомні стани або розлади свідомості чи поведінки. Зважаючи на виданий наказ №66 п, незаперечним є той факт, що переважна більшість пацієнтів, в тому числі важкохворих і дітей з судомними станами та епілепсією, які перебувають під її наглядом та лікуванням, будуть змушені їхати в смт Брюховичі, що як наслідок негативно позначиться на стані їхнього здоров`я. При цьому, прямого сполучення з корпусом №2 у смт Брюховичі немає, отже неврологічно хворі, в тому числі неповносправні діти змушені будуть добиратися своїм ходом, що є вкрай проблематичним. Слід зазначити, що жодних обстежень, як от електроенцефалограма, ехоенцефалограма, нейросонографія в Брюховичах немає. Діти з неврологічною патологією є соматично складні та дуже часто потребують консультацій вузьких спеціалістів, наприклад пульмонолога та ін. (немає в штаті поліклініки) чи невідкладних лабораторних досліджень. Таке "курсування" по місту і втрата часу часто є визначальним у житті дитини (особливо для дітей до 1-го року). Також в лікарні "ОХМАТДИТ" за її спеціальністю, а саме лікар-невролог дитячий працюють ще дві інші особи на 1,25 ставки та 0,25 ставки відповідно з такою ж кваліфікацією як у неї. За таких обставин переведення її на іншу роботу вважає безпідставним та необґрунтованим. Просить суд звернути увагу на колективне звернення батьків хворих дітей лікаря невролога [PERSON] , які зазначають, що їм буде досить важко добиратись з хворими та неповносправними дітьми в смт Брюховичі. До того ж там, а саме у консультативній поліклініці в корпусі №2 смт Брюховичі, немає відповідного обладнання та спеціалістів для обстеження важкохворих та інших неврологічних дітей, що в свою чергу негативно позначиться на стані здоров`я пацієнтів та їхніх родин. 10.01.2017 р. вона звернулася із заявою до заступника директора департаменту охорони здоров`я ЛОДА п. Микичак І.В., в якій зазначила про необґрунтованість наказу №6би. Вважає даний наказ як такий, що був виданий на основі міжособистісних непорозумінь. Очевидним є факт наявного конфлікту інтересів головного лікаря, оскільки [PERSON] також займає 0,25 ставки лікаря-невролога дитячого у вказаній лікарні. Решту 0,75 ставки лікаря-невролога п. [PERSON] передала лікарю [PERSON] після призначення її головним лікарем «ОХМАТДИТ» за незрозумілих обставин та домовленостей. Даний наказ був прийнятий одноосібно під приводом реорганізації медичних закладів та з очевидним ігноруванням реальної необхідності невролога в приймальному покої "Охматдиту". Вважає, що даний наказ №66п виданий з метою усунення здорової конкуренції між невролагами. Просить також взяти до уваги пропозиції по покращенню роботи консультативної поліклініки КЗ ЛОР ЛОДКЛ "ОХМАТДИТ" в.о. зав. поліклініки Шахініді О.П., де зазначається доцільність неврологам [PERSON] та [PERSON] проводити огляд та надавати консультації амбулаторних пацієнтів обласної консультативної поліклініки в одному кабінеті або в різних. Вважає, що її переведення суперечить діючому законодавству, зокрема ч.1 ст. 32 КЗпП України згідно якої переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника. Проте ніхто від неї заяви на переведення ніхто не вимагав і її усної чи письмової згоди на таке переведення отримано не було. Окрім того, вважає, що таке переведення на іншу роботу є порушенням істотних умов праці, оскільки їй пропонується посада в 0,5 ставки лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі №2 смт Брюховичі з нижчою заробітною платою і з відсутністю необхідного медичного устаткування. Оскільки вона проживає в [ADDRESS] то відповідно для того, щоб добратись в смт Брюховичі необхідно затратити вдвічі більше часу та коштів, що відповідно вплине також на її матеріальне становище та оперативність доїзду до роботи. Це в свою чергу підкреслює факт переведення її на роботу в іншу місцевість, що є зміною істотних умов праці. 13.02.2017 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог. Згідно із положеннями статті 32 КЗпП переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. У відповідності до статті 141 КЗпП власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. №9 (Постанова) діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав незаконних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Згідно із п.3 Постанови у будь-якому разі безпосередньо в районних (міських) народних судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, про виключення з членів кооперативу, колективного сільськогосподарського підприємства, іншої громадської організації, а за заявами керівників підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), їх заступників, головних бухгалтерів підприємств, установ, організацій, їх заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами, керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, крім цього і спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Відповідно до п. 1 Перехідних положень Конституції України інші трудові спори вирішуються на розсуд заявника безпосередньо судом або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах. Слід мати на увазі, що Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Відповідно до п.31 Постанови згідно із до ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Згідно з ч.3 ст.32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці. Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади). Враховуючи наведене вище, беручи до уваги ст.43 Конституції України, ст.21 і ст.31 КЗпП, необхідно визнати, що будь-яка зміна трудової функції працівника, робочого місця, що виходить за межі трудового договору, хоча і не може бути кваліфікована як переведення на іншу роботу, все-таки без згоди працівника не допускається та не може бути безпідставною і необґрунтованою. Отже, з урахуванням зазначених норм власник не має права вийти за межі трудового договору і його право на переміщення працівників обмежується умовами трудового договору: в межах цих умов переміщення можливе, поза ним - протизаконне. Таким чином, при переміщенні діє принцип незмінності істотних умов договору, тобто залишаються незмінними всі суттєві умови трудового договору (спеціальність, кваліфікація, найменування посади, місце роботи тощо). Проте, на думку позивача, у даному випадку при переміщенні її на інше місце роботи в інший населений пункт та зміни її умов праці відповідач зазначених вимог закону не дотримався, внесені до штатного розпису зміни є безпідставними та необґрунтованими. Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, із метою захисту своїх порушених трудових прав, вважаю за необхідне звернутися до суду із даною позовною заявою. На підставі вищевикладеного, підтримуючи свої первинні позовні вимоги просила визнати неправомірним та скасувати наказ головного лікаря Комунального закладу Львівської обласної ради . «Львівська обласна- клінічна лікарня «ОХМАТДИТ» №66п від 05.01.2017р. «Про зміни в штатному розписі лікарні». Поновити [PERSON] , на посаді лікаря невролога дитячого приймального відділення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «ОХМАТДИТ». В судовому\~засіданні позивач\~та представник\~позивача позов\~підтримали.\~Представник позивача\~додатково пояснив, що вважає вказаний наказ законним. Дійсно, відповідно до Статуту комунального закладу ЛОР «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «ОХМАДИТ» п.4.1. до компетенції Львівської обласної ради, як власника належить: 4.2.2. Затвердження організаційної структури лікарні з врахуванням вимог, передбачених чинним законодавством; 4.4.4. Погодження штатного розпису лікарні. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву. Вважає позовні вимоги позивачки незаконими, необґрунтованими, а позов безпідставним та передчасним виходячи з наступного. Станом на день подачі відзиву [PERSON] працює на 0,5 ставки лікаря невролога дитячого приймального відділення з 22.01.2013 року (копія наказу додається). 05.01.2017 року в КЗ ЛОР ЛОДКЛ ОХМАТДИТ (надалі Лікарня, ОХМАТДИТ) головним лікарем було видано наказ №66п Про зміни в штатному розписі лікарні. Такий наказ було видано з метою приведення штатного розпису лікарні у відповідність до чинних стандартів Міністерства охорони здоров`я України (надалі МОЗ) та у зв`язку з виробничою необхідністю підвищити якість надання медичних послуг дітям області. Процедура його видання та впровадження в дію була проведена у відповідності до чинного трудового законодавства. Відповідно до ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Під змінами в організації виробництва і праці законодавець розуміє в тому числі ліквідацію, реорганізацію, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (за змістом ст.40 КЗпП України), раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій, тощо (за змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6.11.1992 року №9). Тобто зміни в організації виробництва і праці - це будь-які нововведення, спрямовані на розвиток підприємства, установи чи організації та підвищення рівня ефективності його діяльності. Рішення про впровадження таких належить до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу та приймається ним індивідуально тільки з урахуванням економічних, соціальних та інших факторів в рамках господарського ризику. Таким чином, при зміні в організації виробництва і праці власник має право без згоди працівника змінювати істотні умови праці (частина третя ст. 32 КЗпП України), а працівник вправі погодитись працювати за зміненими істотними умовами (частина третя ст.32, частина третя ст.49-2 КЗпП України), або ж відмовитись від продовження роботи в нових умовах, у зв`язку з чим трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 КЗпП України. Частиною третьою ст.32 КЗпП України, пунктом 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6.11.1992 року №9 встановлено дві обов`язкові умови законності зміни істотних і умов праці без згоди працівника: зміна істотних умов праці відбулась у зв`язку з змінами в організації виробництва і праці; працівника було повідомлено про зміну істотних умов праці не менш як за два місяці. Як вбачається з матеріалів справи (фабула оскаржуваного наказу №66п), рішення про зміни в організації виробництва і праці в Лікарні прийнято керівником установи у зв`язку з виробничою необхідністю: відсутністю невідкладної та планової госпіталізації неврологічних хворих у відділення стаціонару; розширення консультативної поліклініки; 3.посада лікаря невролога дитячого приймального відділення не належить до ургентних. Повноваження на прийняття рішення та видання наказу про зміни в організації виробництва і праці та у зв`язку з цим зміни істотних умов праці встановлено наказом МОЗ України Про втрату чинності наказу №33 від 23 лютого 2000 року №928 від 2.09.2016 року та п. 4.5-4.11 Статуту Лікарні (копія додається) п.1.6. Положення про консультативну поліклініку Лікарні (копія додається) та п.1.4. Положення про приймальне відділення Лікарні (копія додається) Критично низький рівень госпіталізації неврологічних хворих у відділення стаціонару Лікарні підтверджується статистичними даними про к лікування 6 (шести) дітей з неврологічними діагнозами за період півтора року з 11.2015 року по 03.2017 року (копія надається). Наведена інформація також підтверджується й Довідкою про проведення перевірки в КЗ ЛОДКЛ ОХМАТДИТ за зверненням лікаря [PERSON] та низки громадських організацій від 22.02.2017 року (копія додається). Зокрема в шостому абзаці на сторінці 3 зазначається, що за період від 01.01.2016 року по 31.12.2016 року у стаціонарних відділеннях проліковано 5 пацієнтів з неврологічною симптоматикою, 4 з яких госпіталізовані в ургентному порядку. ОХМАТДИТ не має у своєму складі спеціалізованого стаціонарного неврологічного відділення, що підтверджується п.5.3. Статуту Лікарні(копія додається). Враховуючи наведені обставини, посада лікаря невролога дитячого у приймальному відділенні не є ургентною. Відповідно до Положення про приймальне відділення (відділення невідкладної (екстреної) медичної допомоги) лікарні, затвердженого наказом МОЗ України від 01.06.2009 року №370 та Положенням про приймальне відділення «ОХМАТДИТ» (копія додається) завданням приймального відділення є ведення цілодобового прийому пацієнтів та надання їм екстреної (невідкладної) медичної допомоги, первинний огляд хворих, які скеровані для госпіталізації, первинне консультування хворих, які звернулись в лікарню та не вимагають стаціонарного лікування. Забезпечення повного курсу лікування та диспансерне спостереження за пацієнтом у функції працівників приймального відділення не входить, а є компетенцією закладів охорони здоров`я за місцем проживання з урахуванням рівня надання медичної допомоги. Крім того, відповідно до Наказу МОЗ України Про затвердження Тимчасових галузевих уніфікованих стандартів медичних технологій діагностично-лікувального процесу стаціонарної допомоги В дорослому населенню в лікувально-профілактичних закладах України та Тимчасових стандартів обсягів діагностичних досліджень, лікувальних заходів та критерії якості лікування дітей № 226 від 27.07.1998 року ОХМАТДИТ належить до третього рівня надання медичної допомоги, в той час як лікування неврологічних захворювань дітей забезпечується закладами охорони здоров`я другого рівня надання медичної допомоги. Наведені положення нормативних актів додатково підтверджують недоцільність вузького спеціаліста невролога у штаті приймального відділення та обґрунтовують наявність виробничої необхідності змін в організації виробництва і праці в Лікарні. Такого ж висновку Ш. дійшла й комісія, яка здійснювала перевірку за заявою позивачки (абзац 2; сторінки 5 та абзац 1 стрінки 6 Довідки, копія додається). Прийом та лікування амбулаторних хворих не належить до функціональних обов`язків лікаря приймального відділення. Водночас, відповідно до Розділу 2, п. § 3.2.-3.5. Положення про консультативну поліклініку Лікарні (копія додається) тут забезпечується консультативна лікарська допомога хворих дітей, встановлення та уточнення діагнозу, корекція лікування, скерування на лікування та обстеження. Тобто медична послуга, яка фактично надається позивачкою на сьогоднішній день належить до функціональних обов`язків поліклінічного відділення. Враховуючи характер медичної послуги, специфіку захворювань пацієнтів неврологічного спрямування, вимоги [PERSON] про необхідність забезпечення її окремим робочим кабінетом, а також у зв`язку з розширенням консультативної поліклініки ОХМАТДИТ» та відкриттям додаткового корпусу за адресою [ADDRESS] було прийнято рішення про відкриття 0.5 ставки лікаря невролога дитячого консультативної поліклініки та запропоновано позивачці зайняти відповідну вакантну посаду. Наказ №66 п було видано 05 січня 2017 року тобто більш як за два місяці до планованого внесення змін до штатного розкладу 10 березня 2017 року і того ж дня [PERSON] було ознайомлено із наказом про що зроблено відмітку на наказі №66п (копія додається). 23 лютого 2017 року позивачці було додатково повідомлено про необхідність до 09 березня 2017 року надати інформацію про згоду чи відмову від продовження виконання трудових обов`язків за новими умовами праці (копія додається). Позивач не надала згоди на переведення і жодних інших наказів про переведення чи зміни до трудового договору позивача адміністрація поліклініки не видавала. Наведені вище обставини доводять обґрунтованість та законність дій адміністрації Лікарні та безпідставність та передчасність вимог позивачки. У зв`язку з чим просить в позові відмовити. В судовому засіданні представник відповідача додатково пояснила, що оспорюваний наказ про зміни до штатного розпису №66п від 05 січня 2017 року виданий адміністрацією поліклініки законно, відповідно до повноважень. В послідуючому адміністрація поліклініки мала підготувати новий штатний розклад подати на затвердження власнику, і у випадку погодження змін до штатного розкладу, адміністрація мала видати наказ про переведення позивача на посаду лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі №2 смт Брюховичі. Саме такий наказ міг безпосередньо стосуватися трудового договору з позивачем. В той же час, оспорюваний наказ не стосується трудових обов`язків позивача, не створює для позивача нових обов`язків, а отже не порушує її прав. Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тому вимоги про визнання наказу протиправним є безпідставним, тим більше, що позивач не звільнена із займаної посади. Просить врахувати, що після видачі оспорюваного наказу, фактично зміни до штатного розкладу не внесені, на даний час цей наказ перестав бути актуальним. За клопотанням\~представника відповідача\~ухвалою суду 25.11.2022\~до участі\~в справі\~залучено правонаступника\~відповідача КЗ\~ЛОР «Львівська\~обласна дитяча\~клінічна лікарня\~«ОХМАДИТ» - Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охмадит», яке утворено у результаті реорганізації. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із копії трудової книжки позивача (а.с.6 т.1) наказом від 22.01.2013 року позивач переведена на 0.5 вакантної ставки посади лікаря невролога дитячого приймального відділення КЗ ЛОР «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «ОХМАДИТ». Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем виждано наказ №66 п від 05 січня 2017 року, згідно якого у зв`язку із виробничою необхідністю, а саме з відсутністю невідкладної та планової госпіталізації неврологічних хворих у відділенні стаціонару, з розширенням консультативної поліклініки і так як посада лікаря невролога дитячого приймального відділення не належить до ургентних пропонувалося вивести 0,5 посади лікаря невролога дитячого з штатного розпису приймального відділення 0 10.03.2017 року та введено 0,5 посади лікаря невролога дитячого в штатний розпис консультативної поліклініки у корпусі №2 смт Брюховичі з 10.03.2017 року. Як пояснила представник відповідача в послідуючому адміністрація поліклініки мала підготувати новий штатний розклад подати на затвердження власнику, і у випадку погодження змін до штатного розкладу, адміністрація мала видати наказ про переведення позивача на посаду лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі №2 смт Брюховичі з 10.03.2017 року. Судом встановлено, що КЗ Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «ОХМАДИТ» є юридичною особою публічного права, перебуває у спільній власності територіальної громади Львівської області. Засновником лікарні є управління майном комунальної власності. Галузеве управління лікарнею здійснює департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації. Згідно п.4.5 Статуту визначено, що безпосереднє керівництво лікарнею здійснює головний лікар. П.5.1 Статуту визначено, що лікарня розробляє структуру відповідно до основних напрямків діяльності завдань та подає на затвердження засновнику. Дійсно, відповідно до Статуту комунального закладу ЛОР «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «ОХМАДИТ» п.4.1. до компетенції Львівської обласної ради, як власника належить: 4.2.2. Затвердження організаційної структури лікарні з врахуванням вимог, передбачених чинним законодавством; 4.4.4. Погодження штатного розпису лікарні. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Окрім того, ст.32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 Господарського кодексу України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 15-52гс20). Отже, як встановлено в судовому засіданні відповідач видав наказ №66п від 05 січня 2017 року «Про зміни в штатний розпис лікарні» оскільки планував провести зміни в організації виробництва та узгодити їх із власником лікарні. Як вбачається із вказаної копії наказу та пояснень представника відповідача, підготовлені зміни до штатного розпису мали бути запроваджені з 10.03.2017 року після їх затвердження власником і лише після цього відповідач мав право видати наказ про переведення чи переміщення позивача на 0,5 ставки лікаря невролога дитячого у консультативній поліклініці в корпусі №2 смт Брюховичі. Згідно листа від 22.11.2022 року (а.с.104 т.3) відповідач повідомив письмово, що станом на 01.11.2022 року підставі наказу № 476 к/тр від 23.09.2022 року Департаменту охорони здоров`я затверджений шатний розпис на 746,5 штатних одиниць, позивач продовжує працювати в Комунальному некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна дитяча клінічна лікарня «Охмадит» на посаді лікаря дитячого невролога консультативної поліклініки на 0,5 ставки, наказ № 66-к від 05.01.2017 року в діб не був введений. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що наказ № 66-к від 05.01.2017 року не вплинув на трудові права та обов`язки позивача, він не стосується безпосередньо трудового договору укладеного між позивачем та роботодавцем, а тому жодні права позивача цим наказом не порушені, невизнані або оспорювані. Тому у задоволенні позову слід відмовити. При цьому доводи представника позивача про те, що адміністрація не наділена повноваженнями без згоди власника видавати наказ про зміни до штатного розпису не спростовують наведені вище доводи суду , оскільки вказаний наказ не порушує права позивача і відповідач мав намір його затвердити рішенням власника, разом з тим такі зміни не набули чинності. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем 22.11.2022 року (а.с.105 т.3) подано заяву про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн. Також, відповідачем долучено договір про надання юридичних послуг між відповідачем та Адвокатським об`єднанням «ІМУНІТЕТ» укладений 04.07.2022 року, розрахунок витрат та акт надання юридичних послуг. Положеннями частини першої статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правову допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 3 жовтня 2019 р. у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 р. у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 2 грудня 2020 р. у справі № 317/1209/19, від 3 лютого 2021 р. у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 р. у справі № 753/1203/18. Враховуючи зазначені положення законодавства, якими встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, а також той факт, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, тому представник відповідача підставно настоює на стягненні витрат на правничу допомогу з позивача. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з іншої сторони суд враховує позицію Великої Палати у справі № 910/12876/19, в рамках якої суд звернув увагу на: -умови договору про надання послуг (погодинні ставки працівників адвокатського об`єднання відповідно до займаної посади та максимально можливі суми витрат, які може понести клієнт, за розгляд справи адвокатським об`єднанням в кожній з 3-ох інстанцій); - витрачений час на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо); - докази, надані відповідачем на підтвердження реальності витрат (протокол наданих послуг, акт надання послуг, рахунок на оплату, копія платіжного доручення). При цьому суд також зазначив, що суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.) Сторона позивача категорично заперечила проти зазначеного розміру витрат на правничу допомогу, позивач вважає такий розмір необґрунтованим та істотно завищеним, вважає, що такий розмір витрат поставить її у складне матеріальне становище. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу суд враховує, що дана справа належить до справ невеликої тяжкості, не є складною, але розглядалася тривалий час через заміну суддів, а також запровадження ковідних обмежень та воєнного стану. Разом з тим, після укладення договору про надання юридичних послуг, судовий розгляд тривав з 25.11.2022 року по 22.12.2022 року і у справі відбулося лише два повноцінних судових засідання. Тому суд враховуючи ці обставини, вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 4 тис. грн., з врахуванням того, що справа не належить до складних, у справі за участю цього представника після укладення договору відбулося лише декілька судових засідань, а отже саме такий розмір витрат на правничу допомогу буде відповідати обґрунтованості, розумності, реальності, пропорційності, співмірності. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн.

Outcome: dismissed