Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути на його користь з ДКС України за рахунок коштів державного бюждету України відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, з урахуванням чисельних уточнених позовних вимог (а.с. 36-59, 188-195, 210-225 т. 2; а.с. 12-33, 172 т. 3) у сумі 12715666,00 грн, посилаючись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Конституцію України, положення ст. ст. 23, 1176 ЦК України. Також просить суд стягнути витрати на правову допомогу у сумі 338182,00 грн (з урахуванням уточнених вимог). В обгрунтування позову посилається на той факт, що вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2018 року у справі 1-26/12 позивача визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за відсутності події злочину у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 396 ч. 1, 135 ч. 3 КК України, а також за недоведеністтю участі у вчиненні злочину, передбаченого ст. 136 ч. 3 КК України, та виправдано. Житомирський апеляційний суд ухвалою від 08 серпня 2019 року у справі №1-26/12 виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо [PERSON] залишив без зміни, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення. Вказав також, що і касаційною інстанцією ухвалу апеляційної інстанції залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. Таким чином, протиправними діями органів державного обвинувачення йому завдано моральної шкоди, яка виражається у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього, приниженні честі та гідності, а також ділової репутації як людини, громадянина та працівника органів прокуратури. Затягування досудового слідства органами обвинувачення, зухвале ігнорування його прав як громадянина України, приниження честі та гідності, ділової репутації, позбавлення можливості протягом багатьох років реабілітуватися в очах рідних, друзів та колег, дуже сильно пригнічувало його морально, а стан здоров`я дуже погіршився. За таких обставин, позивач потребував лікування та обстеження; вимушений був звертатися за консультаціями до спеціалістів різного рівня, що потребувало великих затрат, як грошових засобів так і часу, а також додаткових зусиль. Протягом тривалого часу життя позивача було цілеспрямовано направлено на захист порушених органами держави прав та свобод, які гарантовані державою. Безвідповідальне ставлення органів обвинувачення до виконання своїх посадових обов`язків, затягування досудового слідства та судового розгляду завдало йому сильних, як фізичних так і моральних страждань, а усвідомлення того, що за всім стоять державні органи, які повинні не порушувати, а захищати права громадянина, знищувало віру у справедливість. Багаточисленні поїздки до правоохоронних органів різного рівня, суду, вимушеність звернення за правовою допомогою до адвокатів призвели до значного погіршення його здоров`я, морального опустошення та скрутного матеріального становища. Зазначів, що незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду завдали йому моральної втрати, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими людьми; і до цього часу вимагають від нього додаткових зусиль для організаціїї свого життя. Більше 18 років він перебував під кримінальним переслідуванням, поки Верховний Суд 17.03.2020 року остаточно не залишив у силі виправдувальний вирок і не встановив його невинуватість. Зазначає про незаконне затримання та перебування під вартою та вказує, що сам по собі факт тримання під вартою європейською спільнотою визнаний жорстоким поводженням, катуванням. Під час знаходження в СІЗО він зазнав психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів, співкамерників, що для нього було вкрай тяжким. Під час звільнення з посади в органах прокуратури та подальшого кримінального переслідування він втратив честь та гідність, а також ділову репутацію як людини, громадянина, працівника та державного службовця, оскільки його звинувачували в тяжких злочинах. Він позбувся можливості працювати та утримувати свою родину. Тривалий час він був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, права вільно пересуватись, оскільки відносно нього були застосовані незаконні тримання під вартою, підписка про невиїзд, тощо. Його моральні страждання також посилились через те, що органи досудового слідства та суд довели його матір до важкого психоемоційного стану, що призвело до невиліковної хвороби та у подальшому до її смерті на початку травня 2010 року. Крім того, зазначене також негативно відобразилось і на сімейних відносинах, оскільки численні обшуки в квартирі, зміна матеріального стану та залишення сім`ї без частини доходу все це стало причиною сварок та негативного ставлення до нього з боку як дружини, так і дітей, та призвело до розлучення з дружиною. Незаконними слідчими діями, в тому числі обшуками, виїмками, призначенням судово-психіатричної експертизи та іншими діями органів сідства та прокуратури позивачу нанесено моральну шкоду, через що останнім зазнано також у достатній мірі важких страждань. У відзиві на позовну заяву представник Житомирської обласної прокуратури просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень, посилаються не необгрунтованість розрахунку розміру та періоду моральної шкоди позивачем, ненадання позивачем належних та допустимих доказів про перевищення розміру відшкодування моральної шкоди у визначеному законом розміру такої шкоди. Вважають, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду за період перебування останного під слідством та судом, який складає 204 місяці 24 дні у відповідному розмірі на день розгляду справи. Також необгрунтованим є розрахунок сум, сплачених позивачем за надання правової допомоги, адже не доведено, що розмір таких витрат був неминучим та обгрунтованим, не надано і документального підтвердження оплати захиснику здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (т. 1 а.с. 193-199). Офіс Генерального прокурора також скористався правом на подання відзиву. Зазначають, що позивачем не надано доказів стосовно доведення самого факту нанесення йому моральної шкоди та доказів щодо підтвердження заявленого розміру завданої йому шкоди не надав. Заперечували щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі: як стягнення моральної шкоди, так і стягнення витрат на правову допомогу (т. 2 а.с. 112-121). Ухвалою від 01.11.2021 року судом за клопотанням позивача в якості співвідповідача було залучено Головне управління Національної поліції в Житомирській області (т. 2 а.с. 103). Представником Головного управління Національної поліції в Житомирській області подано відзив на позовну заяву (а.с. 198-204 т. 2), в якому останній наголошує, що Управління не є належним відповідачем у справі. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивачем надано відповіді на вказані вище відзиви. У судовому засіданні позивач пояснив, що зазнав значних моральних страждань під час незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності, які полягали у приниженні його честі та гідності, а також ділової репутації як людини, громадянина, працівника органів прокуратури та державного службовця. Він на той час багато років вже працював в органах прокуратури, мав репутацію чесної людини та квалфікованого фахівця. Таке безпідставне приниження його честі та гідності, ділової репутації протягом майже 20 років, неможливість реабілітуватися в очах рідних, друзів та колег, дуже сильно пригнічувало його, в зв`язку з чим стан здоров`я погіршився. Також на час звільнення його з роботи втратив єдине джерело існування. Тож він зазнав значних душевних хвилювань, що його позбавили можливості підтримувати найдорожчих йому людей. Все це потягло погіршення стану його здоров`я; за поясненнями лікарів все це виникло саме через нервові навантаження та стрес. Лікується він всі ці роки і по теперішній час. Дані обставини безповоротно негативно вплинули на його стан здоров`я. Багаточисленні поїздки до правоохоронних органів різного рівня, суду, вимушеність звернення за правовою допомогою до адвокатів призвели до скрутного матеріального становища. Протягом тривалого часу все життя позивача було цілеспрямовано направлено на захист порушених його прав та свобод. Безвідповідальне ставлення органів обвинувачення до виконання своїх посадових обов`язків, затягування досудового слідства, завдало йому сильних як фізичних, так і моральних страждань, а усвідомлення того, що за всім стоять державні органи, які повинні не порушувати, а захищати права громадянина, знищувало віру у справедливість. У м. Житомирі [PERSON] був публічною особою, займав керівні посади, постійно користувався повагою серед колег та мешканців міста, оскільки завжди працював для людей, слідував законам справедливості. Але після пред`явлення підозри, його знайомі та колеги почали уникати його, деколи виявляли зневагу до його гідності та засуджували, що завдавало сильних моральних страждань. Всі це негативно відобразилось і на сімейних відносинах. У подальшому весь цей час він був обмежений у вільному виборі місця знаходження, проживання та поведінки, оскільки відносно нього було застосовано арешт та особисте зобов`язання, а отже не міг навідувати батьків, виїзджати на відпочинок, навіть отримувати належне лікування. Зазначив, що час, протягом якого він знаходився у статусі «обвинувачений» і не міг зняти із себе це клеймо, будь-яка компенсація моральної шкоди, не може бути прирівняною до дійсних страждань та переживань особи, тому будь-який її розмір має умовний вираз, а відтак вважає, що ніякі грошові кошти не повернуть йому втрачений спокій та здоров`я, приниження честі, гідності та ділової репутації, та тому моральна шкода має бути справедливим еквівалентом, того пекла, в якому вон та його сім`я жили протягом останніх десятків років. Представник відповідачів Генерального прокурора та Житомирської обласної прокуратури в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з викладених у відзиві підстав. Звернув увагу суду на те, що розмір моральної шкоди є необгрунтованим та надто завищеним, спрямованим на безпідставне збагачення, а не на достатню компенсацію завданої шкоди. Представник відповідача ГУНП в Житомирській області в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, зважаючи на неправильно визначений позивачем спосіб захисту порушеного права; крім того зауважив, що Управління не є належним відповідачем у даній справі. Інші представники відповідачів у судові засідання не з`явились; належним чином повідомлялись про дату та час розгляду справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зістаттями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши повно та всебічно обставини даної цивільної справи та кримінального провадження №1-26/12 за обвинуваченням [PERSON] у їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, серед іншого громадянинові відшкодовується (повертаються) також моральна шкода. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються наряду з іншим і моральна шкода. Відповідно до вимог ст. ст. 4, 13 зазначеного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. 27.12.2001 року порушено кримінальну справу по факту заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження гр-ну [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України (а.с. 76 т. 1). У період з 28.12.2001 року та на протязі січня 2002 року позивача було допитано в якості свідка (а.с. 77-82 т.1), проведено обшук та виїмку у останнього вдома. Постановою прокурора Житомирської області від 15.03.2002 року проти [PERSON] порушено кримінальну справу по факту приховування тяжкого злочину за ознаками в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України (а.с. 89 т. 1). Постановою про притягнення як обвинуваченного від 25.03.2002 року позивача притягнено як обвинуваченого у даній кримінальній справі і пред`явлено йому обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ст. 396 ч. 1 КК України (а.с. 91 т. 1). Постановою від 04.04.2003 року [PERSON] притягнуто як обвинуваченого у кримінальній справі та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 396, ч. 3 ст. 135 КК України (а.с. 93-95 т. 1). 10.12.2002 року постановою про призначення (амбулаторної) судово-психіатричної експертизи щодо [PERSON] призначено вказану експертизу (а.с. 95-96 т. 1). Згідно наказу прокурора Житомирської області від 15.03.2002 року №43 (т. 2 а.с. 148) звільнено старшого прокурора відділу нагляду за виконанням законів спецпідрозділами та іншими державними органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією прокуратури Житомирської області, радника юстиції [PERSON] з посади органів прокуратури за вчинення проступку, який порочить його як працівника прокуратури. Вироком від 07.11.2018 року Житомирського районного суду Житомирської області [PERSON] визнано невинним і по суду виправданим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 136 КК, за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, а в обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 135 та ч. 1 ст. 396 КК, - за відсутністю події злочину (а.с. 27-49 а.с. 1). Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 08.08.2019 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 07.11.2018 року, яким [PERSON] визнано невинним і виправдано, залишено без змін (а.с 50-69 т. 1). Ухвалою від 17.03.2020 року Верховний Суд ухвалу апеляційного суду від 08.08.2019 року щодо [PERSON] залишено без змін (а.с. 70-75 т. 1). Також матеріалами справи підтверджується факт незадовільного стану здоров`я позивача, яке стало таким саме після організації незаконних слідчих дій та численних судових проваджень. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.05.2017 року розірвано шлюб за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , зареєстрований 16.10.1987 року (а.с. 240 т. 2). Таким чином, на час звернення до суду з позовом у позивача [PERSON] наявне право на відшкодування шкоди, передбаченої частиною 1 статті 1176 ЦК України, статтями 1, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР (із змінами), так як передбачений частиною 2 статті 1176 ЦК України та статтею 2 вказаного Закону випадок, з яким пов`язується право на відшкодування шкоди (спеціальний делікт), настав. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Суд приходить до висновку про виникнення права на відшкодування шкоди, завданої позивачу як громадянинові внаслідок незаконно притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного застосування запобіжного заходу тощо, що обмежувало та порушувало права громадянина, з тих підстав, що має місце передбачений законом випадок, який надає позивачу таке право, а саме - виправдувальний вирок в силу недоведеності висунутого обвинувачення. Судова практика орієнтує на те, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом, а саме: статтею 2 Закону від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року в справі №713/216/17, від 20 вересня 2018 року в справі 686/23731/15-ц, постанова Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-2089цс15, постанова Верховного Суду України від 26 лютого 2016 року у справі №6-2089цс15, постанова Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №638/11853/15-ц). Щодо [PERSON] , то передбачений статтею 2 Закону від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР випадок настав, відтак, правові підстави для задоволення заявлених ним вимог наявні. У постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 335/9784/19 Верховний Суд зазначив, щозгідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Щодо вимог позову про відшкодування витрат на правничу (правову) допомогу. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] було укладено низка договорів (угод) про надання правової допомоги з адвокатом Шелепою А. П. (т. 1 а.с. 146): від 04.08.2003 року, 05.08.2003 року, 16.12.2004 року, за умовами яких представництво інтересів на досудовому розслідуванні та представництво в суді становить 50000 грн. Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. За пунктом 4 частини першоїстатті 1 Закону України від 5 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VІ представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно достатті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. За частиною першоюстатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Laventsv. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 містяться висновки: «Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено». Обґрунтованість та співмірність зі складністю справи виконаною адвокатом роботою (послугами), її обсягом, часом, витраченим на її виконання, підтверджується Актами виконаних робіт, підписаних сторонами без зауважень та підтвердженням участі адвоката в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій протягом багатьох років: поданням численних клопотань та письмових заяв по суті справи, що підтверджується матеріалами кримінального провадження №1-26/12, які були дослідженні під час розгляду данної справи. Крім того, даний факт частково оспорюється сторонами у справі. Відповідно до ст. 118 КПК України, п роцесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів. Відповідно до ст. 120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбаченихчастиною третьоюцієї статті( допомога захисника, залученого для здійснення захисту за призначенням у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги). Як слідує зі змісту ст. 124 КПК України врегульовано лише розподіл процесуальних витрат у разі ухвалення обвинувального вироку (суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати). Згідно пункту 4 частини 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених встатті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. За таких обставин, вимоги позову в цій частині є обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення у сумі 50000,00 грн за наявності у матеріалах справи відповідних доказів зазначеного (а.с. 135-146 т. 1) . Щодо вимог позову про стягнення компенсації моральної шкоди. Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 4 даного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, законодавством встановлений тільки мінімальний розмір моральної шкоди за даною категорією справ, а остаточний розмір визначається судом з урахуванням обставин справи та в межах, встановлених цивільним законодавством. При цьому, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 2 грудня 2015 року в справі за № 6-2203цс15. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2022 рік» у 2022 році мінімальна аробітна плата складала у місячномурозмірі: з 1 жовтня по день ухвалення рішення - 6 700 гривень. Враховуючи період перебування позивача під слідством та судом з 15 березня 2002 року по 08 серпня 2019 року (204 місяця 24 дні), тому сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншою, ніж 1 372 160 грн. (6700 грн. х 204 місяця 24 дні). Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Зазначена вище норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду. Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2019 року у справі № 757/53996/17 зазначив, що визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди,

Outcome: partial