Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 лютого 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 375537601 у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором № D86A2KF8, що був направлений позичальнику 14 лютого 2019 року на номер мобільного телефону, вказаний нею в заявці на отримання грошових коштів.За умовами вказаного договору відповідачу було надано у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 8410,00 грн, строком на 29 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,48% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, у відповідності до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача в сумі 23457,23 грн, з яких 8410,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 15047,23 грн - сума заборгованості за відсотками. Відповідач не виконує умови взятого на себе зобов`язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом. 31 серпня 2020 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про усунення порушення виконання зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, однак заборгованість за кредитним договором відповідачем не погашена. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 28187,73 грн, яка складається з: 8410,00 грн - заборгованість по кредиту, 15047,23 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 4730,50 грн - штрафи та пеня. Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд. Позивач ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» свого представника в судове засідання не направив, просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Башинська О.П. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила у позові відмовити з огляду на те, що відповідач не отримувала письмових повідомлень про відступлення права грошової вимоги, як і не отримувала вимогу позивача про усунення порушення виконання зобов`язання. Представник відповідача також зазначила, що виписка з особового рахунку містить суму простроченої заборгованості за процентами та суму пені та штрафів, проте розрахунок вказаних сум відсутній. Зауважила, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені. Дослідивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що висунуті позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 14 лютого 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено договір № 375537601 в електронній формі (а.с. 9-11). Згідно з п. 1.1 товариство зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 8410,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4. цього Договору. Відповідно до п. 1.2. строк дії Договору починається з моменту його укладення та становить 29 (двадцять дев`ять) днів. Кредит надається строком на 29 (двадцять дев`ять) днів (п. 1.3. Договору). Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 1,48 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.3 цього договору (п. 1.4. Договору). Згідно з п. 1.5. з врахуванням положень п. 1.4. Договору позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 540,20 відсотків річних. Розрахунок сукупної вартості кредиту та термін платежу зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.6. Договору). Пунктом 2.2.2.1. Договору визначено, що позичальник зобов`язаний вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку, визначеному цим Договором. У разі порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування ним, товариство має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 1,3% (одна ціла три десятих відсотки) від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості за кредитом (п. 3.3. Договору). Відповідно до п. 4.2 Договору сторони погоджуються, що у випадку користування позичальником кредитом понад строк, встановлений п. 1.3 Договору або додатковими угодами між сторонами зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 1.4 цього Договору процентна ставка менша ніж 1,70 (одна ціла сім десятих) відсотків від суми кредиту за кожен день користування Кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою визначеною п. 1.4 - 1.5 Договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 1,70 (одна ціла сім десятих) за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту. Таким чином зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,70 розповсюджуються на весь, період фактичного користування кредитом з моменту укладення цього договору; при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого п. 1.3 Договору. Згідно з положеннями графіку розрахунків до Договору сторони погодили, що сукупна вартість кредиту становить 12019,63 грн, яка складається з суми кредиту у розмірі 8410,00 грн та нарахованих відсотків за 29 днів - 3609,63 грн, а термін платежу визначено 15 березня 2019 року (а.с. 12). Договір укладено в електронній формі шляхом введення [PERSON] одноразово ідентифікатора «D86A2KF8», який було відправлено їй на номер мобільного телефону [NUMBER] , вказаній у заявці на отримання грошових коштів у кредит від 14 лютого 2019 року, в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с. 14, 29). Згідно копії платіжного доручення № а6466941-5ff4-46c3-bf79-1d07e12119a5 від 14 лютого 2019 року, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» здійснено переказ коштів [PERSON] у розмірі 8410,00 грн, відповідно до договору № 375537601 від 14 лютого 2019 року для зарахування на платіжну картку № 5168-75ХХ-ХХХХ-9593 (а.с. 31). Таким чином, судом встановлено, що 14 лютого 2019 року [PERSON] отримала від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» кредит у розмірі 8410,00 грн, зі сплатою 1,48% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, з кінцевою датою погашення 15 березня 2019 року. Тобто загальний строк кредиту складав 29 днів. Відповідно до виписки з особового рахунку [PERSON] за кредитним договором № 375537601 від 14 лютого 2019 року загальна заборгованість відповідача станом на 05 серпня 2020 року становить 28187,73 грн, з яких: 8410,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 15047,23 грн - прострочена заборгованість за процентами; 4730,50 грн - строкова заборгованість за штрафами та пенями (а.с. 13). 28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 375537601 від 14 лютого 2019 року (а.с. 34-44, 45-47). 5 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 05/0820-01. Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 05 серпня 2020 року до вказаного договору, право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 375537601 від 14 лютого 2019 року перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (а.с. 48-56, 57-59). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Положеннями статті 12 цього Закону визначено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з п. 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.) Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] договору № 375537601 від 14 лютого 2019 року позичальник [PERSON] отримала кошти у розмірі 8410 грн на умовах строковості, зворотності, платності строком на 29 днів, зі сплатою відсотків у розмірі 1,48 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, а у випадку користування позичальником кредитом понад вказаний у договорі строк - зобов`язалася сплатити відсотки у розмірі 1, 70 процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом, при цьому сторони домовились, що вказані проценти є процентами, що нараховуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с.9-12). Відповідач порушила взяті на себе зобов`язання за укладеним договором та не повернула позику у встановлений термін, в зв`язку з чим станом на 05 серпня 2020 року у неї утворилася заборгованість за вказаним договором, яка за твердженням позивача та згідно його розрахунку становить 28187,73 грн, з яких: 8410,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 15047,23 грн - прострочена заборгованість за процентами; 4730,50 грн - строкова заборгованість за штрафами та пенями. Проте суд не повністю погоджується з правильністю нарахування зазначених сум з огляду на таке. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконала, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернула, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 8410 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 14 лютого 2019 року по 14 березня 2019 року (29 днів) - 3609,57 грн, а тому у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Частиною другою ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначалося вище, відповідно до укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] договору № 375537601 від 14 лютого 2019 року позичальник [PERSON] з поміж іншого зобов`язалася сплатити відсотки у розмірі 1, 70 процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом, при цьому сторони домовились, що вказані проценти є процентами, що нараховуються відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Разом з цим, враховуючи положення статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» на вказаний Договір поширювалася його сфера дії, в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин. Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», яка визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. З огляду на зазначене, оскільки прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 8410,00 грн, то суд частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вважає за необхідне стягнути 15% суми простроченого платежу за період з 15 березня 2019 року по 05 серпня 2020 року (у межах заявлених вимог), що становить 1760,59 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за штрафами і пенями, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з позовом, окрім інших вимог просив стягнути з відповідача заборгованість за штрафами та пенею у розмірі 4730,50 гривень. Разом з тим, умовами Договору не передбачено відповідальності [PERSON] у вигляді штрафів. Натомість п. 3.3. Договором передбачено пеню у розмірі 1,3% від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня порушення до дня повного погашення заборгованості за кредитом. Проте, з наданої виписки з особового рахунку за договором № 375537601 від 14 лютого 2019 року неможливо встановити, за які саме порушення договірних зобов`язань позивачем нараховано відповідачу пеню та штрафи в сумі 4730,50 грн, а також механізм їх нарахування. Отже, за відсутності розрахунку заборгованості за пенею і штрафами, порядку та механізму нарахування цих штрафних санкцій, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за пенею і штрафами в сумі 4730,50 грн у зв`язку з необґрунтованістю заявлених позовних вимог. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію Договору про надання правової допомоги від 19 жовтня 2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та Адвокатським бюро «Альма Теміс»; копію Додаткової угоди № 56 від 17 листопада 2021 року; копію Протоколу погодження видів правової допомоги та договірної ціни; копію Акту прийому-передачі наданих послуг від 18 листопада 2021 року; копію рахунку на оплату правової допомоги від 18 листопада 2021 року; копію платіжного доручення № 930 від 23 листопада 2021 року про сплату ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» 2 500,00 грн за договором про надання правової допомоги від 19 жовтня 2021 року; копії довіреності та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 62-73). Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору в розмірі 2481 гривню та 2500 гривень - за надання правової допомоги.

Outcome: partial