Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

У провадженні судді Житомирського районного суду Житомирської області Татуйка Є. О. перебувала вище вказана цивільна справа. Ухвалою від 08.12.2021 року відкрито провадження у справі і призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 40). Ухвалою суду від 10.02.2022 року зупинено провадження у справі до набуття законної сили судовим рішенням у справі № 240/2872/22 (а.с. 81-82). Ухвалою суду від 15.03.2022 року поновлено провадження у справі (а.с. 83). Ухвалою суду від 15.03.2022 року зупинено провадження у справі до набуття законної сили судовим рішенням у справі № 240/2872/22 (а.с. 84). Ухвалою від 15.03.2022 року задоволено самовідвід\~судді Татуйка Є. О. та справу передано до канцелярії Житомирського районного суду Житомирської області для визначення іншого судді в порядку, встановленому\~ст.\~33\~ЦПК України (а.с. 85-86). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2022 року справа була передана на розгляд судді Житомирського районного суду Житомирської області Дубовік О. М. (а.с. 88-89). Ухвалою суду від 24.03.2022 року прийнято до провадження судді Дубовік О. М. справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНРАЙТ", Публічного Акціонерного Товариства "ІМЕКСБАНК" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про часткове визнання договорів недійсними; зобов`язано сторін на протязі 5 днів з моменту отримання інформації щодо набуття законної сили судовим рішенням у справі № 240/2872/22 повідомити Житомирський районний суд Житомирської області про дану подію (а.с. 90). Ухвалою суду від 22.07.2022 року поновлено провадження у справі (а.с. 105). Звертаючись до суду з позовом позивач просить: - визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 126 від 31.03.2020 року, який укладено за результатами електронного аукціону № UA-EA-2020-02-11-000002-b від 03.03.2020 року між ПАТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» у частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 149 від 13.08.2007 року, та кредитним договором № 122 від 05.12.2008 року, які були укладені між ПАТ «Імексбанк» та [PERSON] ; - визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги № 126/3 від 31.03.2020 року, який укладено за результатами електронного аукціону № UA-EA-2020-02-11-000002-b від 03.03.2020 року між ПАТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансоів компанія «Фінрайт» в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки від 17.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л. за реєстровим № 4397, та договором іпотеки від 05.12.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л. за реєстровим № 8694, які були укладені між ПАТ «Імпексбанк» та [PERSON] . Позивач вважає, що договір відступлення права вимоги № 126 від 31.03.2020 року в частині відступлення права вимоги до договору кредиту № 122 від 05.12.2008 року та по договору кредиту № 149 від 13.08.2007 року є недійсним у зв`язку з тим, що заявник не має в натурі первинних документів про право вимоги, відтак фактична передача права вимоги не відбулась, що є умовою недійсності в цій частині правочину. Зазначає, що станом на 01.11.2015 року первісний позивач ПАТ «Імексбанк» списав за рахунок резерву, як безнадійну заборгованість [PERSON] по кредитному договору № 149 від 13.08.2007 року, а також по кредитному договору № 122 від 5.12.2008 року, віднесену до V (найнижчої/безнадійної) категорії якості у порядку, передбаченому положенням (більше ніж 50 відсотків боргу прострочено понад 90 днів, рішення прийнято до закінчення строку позовної давності), постанова № 172, якою керувалися органи управління ПАТ «Імексбанк» іншого не передбачає, а тому [PERSON] вважає, що його зобов`язання по кредитним договорам № 149 від 13.08.2007 року та № 122 від 05.12.2008 року припинилися 01.11.2015 року. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не мав право включати, а також розпочинати перепродажу підготовку та реалізацію майна (активів) банку, а саме заборгованість по кредитному договору № 149 від 13.08.2007 року та по кредитному договору № 122 від 05.12.2008 року, у зв`язку з тим, що дані активи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повинен був реалізовувати тільки при задоволенні 8 черги. Порушення черговості позбавило право позивача на проведення зарахування зустрічних однорідних вимог боржника, який одночасно кредитором банку, що ліквідується. На підставі вище зазначеного позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 28.12.2022 року представником Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подано заяву, у якій зазначає, що заявлені позовні вимоги є фактично намаганням позивача встановити в рішенні суду факт відсутності заборгованості за кредитним договором, що в свою чергу є неналежним способом захисту (а.с. 47-49). У відзиві на позовну заяву (а.с. 67-74) представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки доводи позивача не можуть бути підставами для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. 26.10.2022 року від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшло клопотання про врахування правових висновків Верховного Суду (а.с. 157-159). Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заперечив проти позову і просили відмовити в його задоволенні. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились; про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином (а.с. 108-114, 139, 156), причини неявки суду не відомі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Встановлено, 13.08.2007 року між ПАТ «Імексбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 149, зі змінами 15.10.2007 року, за яким позивачу було надано кредит у сумі 55000 доларів США зі сплатою 14% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 12.08.2017 року (а.с. 18-20). З метою забезпечення кредитних зобов`язань між сторонами був укладений договір іпотеки від 17.08.2007 року, згідно якого в іпотеку передано об`єкт незавершеного будівництва з відсотком готовності 45%, загальною площею 104,4 кв м, що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 923 кв м, що розташована на території [ADDRESS] (а.с. 14-15). 05.12.2008 року між АКБ «Імексбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 122 (а.с. 21-26), за яким позивачу було видано кредит у сумі 315000,00 грн зі сплатою 28% річних та кінцевим терміном повернення кредиту 04.12.2009 року. З метою забезпечення кредитних зобов`язань між АКБ «Імексбанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 05.12.2008 року, згідно якого в іпотеку передано об`єкт незавершеного будівництва з відсотком готовності 90%, загальною площею 177,7 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 923 кв м, що розташована на території [ADDRESS] (а.с. 16-17). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16.11.2011 року (а.с. 35), яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 05.04.2012 року (а.с. 36-37), стягнуто з ПАТ «Імексбанк» на користь [PERSON] 285045,06 грн внесеної оплати на виконання договору відступлення права вимоги від 22.01.2009 року. За результатами електронного аукціону № UA-EA-2020-02-11-000002-b від 03.03.2020 року (а.с. 33-34) між ПАТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» укладено договір про відступлення права вимоги № 126 від 31.03.2020 року, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 149 від 12.08.2007 року та кредитним договором № 122 від 05.12.2008 року перейшло від ПАТ «Імексбанк» до ТОВ «ФК «Фінрайт» (а.с. 7-11). Документи, які засвідчують права ПАТ «Імексбанк» були передані банком ТОВ «ФК «Фінрайт» на підставі акту № 3 прийому-передачі до договору № 126 відступлення прав вимоги від 31.03.2020 року (а.с. 12-13). Згідно п. 1.96. зазначеного акту банк передав ТОВ «ФК «Фінрайт» право вимоги та документи по договору кредиту № 122 від 05.12.2008 року та договору іпотеки від 05.12.2008 року, які надано в копіях (пп. 1.96.6.). Згідно п. 1.97. акту № 3 банк передав ТОВ «ФК «Фінрайт» право вимоги та документи до договору кредиту № 149 від 13.08.2007 року та договору іпотеки від 17.08.2007 року, які надано в копіях (п.п. 1.97.3.). Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.08.2020 року № 1579 (а.с. 50-54) з 31.08.2020 року відкликано повноваження ліквідатора ПАТ «Імексбанк», делеговані Матвієнку А. А. рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 22.06.2020 року № 1177 «Про де-які питання здійснення ліквідації АТ «Імексбанк»). Відповідно до зазначеного рішення управління майном (активами) ПАТ «Імексбанк» та задоволення позовних вимог його кредиторів здійснюється Фондом гарантування безпосередньо на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями\~4,\~10\~та\~203 ЦК\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до\~Конституції України\~та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України\~та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України\~(статті\~1,\~8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 204 ЦК України\~закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ч. 1\~ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Пунктом 2 Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 № 388, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 за № 606/28736, метою цього Положення є визначення порядку організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів. Згідно п. 1 р. VІ Положення, на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види майна банку, що ліквідується: основні засоби, майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу, майно банку, щодо обороту якого встановлено обмеження, дебіторська заборгованість, права вимоги. Таким чином, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» з дня початку процедури ліквідації Банку здійснює відчуження права вимоги боргу за кредитними договорами за договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог, які належать Банку, на відкритих торгах (аукціоні). Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 4\~ст. 656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Відповідно до ч. 3\~ст. 656 ЦК України\~предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами під час укладання оспорюваних договорів, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Позивачем протягом розгляду справи не надано доказів того, що договори в їх оспорюваних частинах були укладені з порушенням вимог законодавства. Вказані позивачем обставини, які, на його думку, мають слугувати підставою для часткової недійсності договорів не є, на глибоке переконання суду, такими підставами. Крім того, позивач, звертаюсь із цим позовом до суду зазначив, що оспорюваними договорами, стороною яких він не був, були порушені його права, але у відповідності до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України\~жодних доказів цьому позивачем надано суду не було. У відповідності до п.7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснено, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а за умовами п.26 вказаної постанови ПВСУ вказано про те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину. Правом оспорювати правочин\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц Судом встановлено, що відповідачами 1 та 2 при укладенні оспорюваних правочинів дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивача, не надано. Таким чином, відсутні підстави для визнання договорів від 31.03.2020 року № 126 та № 126/3 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, що укладений між ПАТ «Імексбанк та ТОВ ФК «Фінрайн», недійсним в частині відступлення прав вимоги. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed