Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.02.2006 року реєстратором П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори було накладено арешт на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 2873677 на підставі постанови АЕ №699969 від 06.02.2006 року, виданої ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві. [PERSON] є власником ј частини квартири за адресою: [ADDRESS] , на яку накладено арешт. Станом на дату подання даного позову відкритих виконавчих проваджень, в яких [PERSON] є боржником не існує, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. На підставі викладеного, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить зняти арешт з усього нерухомого майна [PERSON] , який накладений 14.02.2006 року П`ятнадцятою київської державною нотаріальною конторою, на підставі постанови державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві АЕ №699969 від 06.02.2006, реєстраційний номер обтяження 2873677. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві просять розглядати справу у їх відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником ј частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.06.2022 року. З Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивач дізнався про те, що на все його майно накладено арешт. Згідно запису з Єдиного реєстру заборон відчуження 14.02.2006 року реєстратором П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори накладено арешт на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 2873677 на підставі постанови АЕ №699969 від 06.02.2006 року, виданої ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві. [PERSON] є власником ј частини квартири за адресою: [ADDRESS] , на яку накладено арешт. Згідно відповіді Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 12877-С/А від 13.07.2022 року, при перевірці Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що у Відділі на виконанні перебували наступні виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] : ВП № 2841 306 з примусового виконання виконавчого нопису від 09.06.2005 року № 2204 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 3180 грн.; ВП № 10875224 з примусового виконання судового наказу від 08.07.2008 року № 2н-468, виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «БГ БАНК» коштів в розмірі 1388, 69 грн.; ВП № 12894327 з примусового виконання судового наказу від 27.06.2008 року № 2н-416, виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення із [PERSON] на користь КС «Громадський кредит» заборгованості в розмірі 3038,42 грн. У зв`язку з тим, що строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 роки, у Відділі відсутня можливість встановити в межах якого виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника № АА 2699969 від 2006 року. Як вбачається з відповіді Державного архіву м. Києва № 08/05-12/1007 від 28.07.2022 року, документи Деснянського ВДВС у м. Києві на зберігання до архіву не надходили, тому надати матеріали виконавчого провадження, боржником у якому був [PERSON] , немає можливості. Станом на 10.10.2022 року відкритих виконавчих проваджень, в яких [PERSON] є боржником не існує, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом наведених положень закону вбачається, що тільки власнику надано право для звернення до суду за вирішенням питання про зняття арешту з майна, а також вжиття заходів щодо захисту права власності. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені п. 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому ст. 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Як встановлено при розгляді справи, відкритих виконавчих проваджень, за якими боржником виступає [PERSON] на виконанні у відділі не перебуває. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Виходячи з викладеного вище підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved