Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою орган опіки та піклування виконавчий комітет Новомосковської міської ради, в якому просить визначити з ним місце проживання малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 03 липня 2010 року між сторонами був зареєстрований шлюб, в шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано за ініціативи позивача рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року. Після розірвання шлюбу між подружжям було узгоджене питання щодо проживання малолітніх дітей з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . На підставі наказу Новомосковського міськрайонного суду від 15.08.2018 року на користь [PERSON] стягуються аліменти на отримання обох дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожитого мінімуму для дитини відповідного віку. Між тим, 27 червня 2019 року [PERSON] змінила разом із дітьми місце проживання, почала орендувати інше житло, останнє відоме для позивача місце проживання його дітей було розташоване в [ADDRESS] . Позивач зазначає, що деякий час доньки проживали з матір`ю, проте у зв`язку із недбалим виконанням материнських обов`язків, позивач вимушений був забрати неповнолітніх дітей до себе. Так, позивач детально описує події, при який діти опинилися без догляду матері на тривалий час. 29 червня 2020 року [PERSON] запропонувала позивачеві забрати меншу доньку [PERSON] до себе на тиждень, на що він погодився, та 03 липня 2020 року повернув доньку до матері. В цей же день він забрав їх старшу доньку [PERSON] задля того, щоб відвести дитину до центру для артистів «За гранью» в м.Дніпро, а коли повернувся до помешкання відповідачки в [ADDRESS] , то її забрала старша донька відповідача від першого шлюбу - [PERSON] . Вже, 08 липня 2020 року, [PERSON] повідомила свого батька про те, що їх мама залишила їх на [PERSON] і вже деякий час вони нічого не їли, яка на той час була неповнолітньою. Не дочекавшись від [PERSON] чіткої відповіді про місцезнаходження матері своїх дітей, він змушений був забрати їх до себе. В період з 09.07.2020 року по 13.07.2020 року він разом з дітьми перебував на відпочинку на Азовському морі, о 12.00 годині 13 липня 2020 року - знову повернув дітей [PERSON] , яка запевняла його, що матір вдома та чекає дітей. Між тим, вже 14 липня 2020 року в телефонній розмові [PERSON] повідомила, що [PERSON] взагалі відсутня на території Дніпропетровської області та повернеться лише 20 липня 2020 року, [PERSON] , будучи неповнолітньою, сама здійснювала протягом цього часу догляд за дітьми, одна з яких ,- [PERSON] , [INFO] має розлад аутистичного спектру, у зв`язку з чим потребує як постійного медичного нагляду та лікування, так і постійної сторонньої допомоги і контролю. Таким чином, починаючи з 15 липня 2020 року позивач забрав дітей до себе, з того часу вони проживають з ним. Про обставини, викладені вище позивач повідомив правоохоронні органи, а також органи опіки та піклування. В свою чергу, позивач зазначає у позові, що він має можливість повністю опікуватися потребами хворої доньки, забезпечити їй гідне та належне лікування, а молодшій донці, - належний рівень життя та належне виховання, тому просить визначити місце проживання дітей разом з ним, та вважає, що спільне проживання дітей з матір`ю суперечитиме інтересам самих дітей. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2020 року головуючою суддею визначено Сороку О.В. /а.с.21/ Ухвалою суду від 01 вересня 2020 року відкрите загальне позовне провадження у справі /а.с. 24/. В свою чергу, 12 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, в якому просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю за місцем її проживання В обґрунтування зустрічного позову, [PERSON] зазначає, що з жовтня 2016 року вони з відповідачем припинили сімейно-шлюбні відносини. Після припинення шлюбу діти за домовленістю сторін проживали з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . В червні 2019 року після повернення разом з дітьми з відпочинку, вона не змогла попасти до своєї оселі, у зв`язку із заміною замків колишнім чоловіком, у зв`язку з чим була вимушена винайняти житло для себе та дітей. Позивач за зустрічним позовом наголошує на тому, що батько дітей самоправно змінив їх місце проживання, які тривалий час проживали із матір`ю, скориставшись тим, що вона на деякий час виїжджала за кордон по робочих питаннях /а.с.57-59/. Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року зазначені позови об`єднані в одне провадження /а.с. 54-55/. Ухвалою суду від 24 березня 2021 року призначено психологічну експертизу, провадження по справі зупинено /а.с.123-124/. Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року поновлено провадження у цивільній справі /а.с.133/. Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року закінчено підготовче провадження, цивільна справа призначена до розгляду по суті /а.с. 137/. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав, надав детальні пояснення про обставини, викладені у позові. Особливу увагу позивач звернув на ті події, які передували його зверненню до суду, і відбувалися в липні 2020 року. Також позивач надав пояснення про те, як протягом розгляду справи в суді, він вживає всіх заходів для розвитку, виховання дітей, які повинні зростати у атмосфері поваги любові, взаємоповаги та підтримки один одного. Так сталося, що їх старша донька, як дитина аутист, потребує постійної уваги, лікування, турботи. Не дивлячись на всі зусилля, які були вжиті подружжям для нормалізації її життя, [PERSON] не може залишатися без постійного догляду старших. Проживаючи разом з ним, [PERSON] зосереджена на одній і тій же обстановці, вона має бути навчена елементарним речам, які не може усвідомити без допомоги. При цьому, їх менша донька [PERSON] виконує найактивнішу роль у розвитку своєї сестри, вони дуже прив`язані один до одного, їх роз`єднання на тривалий час не можливий. Проживаючи разом з ним діти більше розуміються на сімейних цінностях, вони зосереджені на виконанні повсякденних завдань, у них вибудуваний чіткий графік занять, харчування, прогулянок, відвідування додаткових занять тощо. Позивач за основним позовом вважає, що матір дитини безвідповідально ставиться до своїх дітей, особливо до [PERSON] , яка потребує постійної уваги, певного середовища, спеціального навчання. В судовому засіданні відповідач та її представник основний позов не визнали, наполягали на задоволенні зустрічного позову. Надаючи пояснення [PERSON] зазначила, що після розлучення вона залишилася проживати у квартирі, що була придбана ними у шлюбі з [PERSON] , що розташована в [ADDRESS] . Не дивлячись на припинення сімейно-шлюбних відносин, [PERSON] продовжував поводити себе не гідно по відношенню до неї, були випадки навіть застосування фізичного насилля. Він міг у будь-який час прийти до їх житла, влаштувати сварку, нанести їй тілесні ушкодження, і все це бачили їх діти. У червні 2019 року вона була змушена переїхати до орендованого житла, оскільки відпочиваючи разом на морі, між ними стався черговий скандал, при якому вона разом зі своєю матір`ю змушені були залишити відпочинок без [PERSON] , а той, в свою чергу, змінив замки на квартирі по [ADDRESS] та не впустив її до свого місця проживання та проживання їх дітей. Вона дійсно орендувала житло в [ADDRESS] , де також мала можливість займатися і певною діяльністю задля проживання сім`ї. Між ними було досягнуто угоди щодо способів виховання дітей, їх забезпечення тощо, [PERSON] безперешкодно спілкувався зі своїми дітьми. Однак, у липні 2020 року вона не залишила своїх дітей на призволяще, виїхавши за межі України задля здійснення своєї підприємницької діяльності. Діти знали свою старшу сестру, з якою проводили багато часу, а остання дуже відповідально ставиться до своїх обов`язків. Бабуся дітей кожного дня приїздила до них, готувала їжу, доглядала за ними, діти не залишалися без догляду. Представник третьої особи - органу опіки та піклування, виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судовому засіданні підтримав вимоги первісного позову. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] надала суду показання про те, що [PERSON] протягом всього подружнього життя з її донькою безпідставно ревнував її, неодноразово наносив їй тілесні ушкодження, всіляко уникав відповідальності за це. Всі скандали відбувалися при дітях, які його бояться, хоча висловлюють бажання проживати з матір`ю. Свідок зі сторони відповідача - [PERSON] (старша донька відповідачки від першого шлюбу) надала суду показання про те, що вона, будучи неповнолітньою, неодноразово була свідком сварок між [PERSON] та [PERSON] . Так, у червні 2019 року, відпочиваючи на Азовському морі, вони заселилися у два різних номери. Однак, між [PERSON] та [PERSON] сталася сварка, потім бійка, тому матір свідка зібрала речі, і вона разом з матір`ю та бабусею поїхали додому, а [PERSON] залишився відпочивати з дівчатками на морі. Також свідок надала показання про те, при яких обставинах вона залишилася разом з дітьми у липні 2020 року. Їх матір поїхала до Німеччини, а [PERSON] та [PERSON] залишилися з нею, матір залишила грошові кошти, бабуся приїздила готувала їжу. [PERSON] зателефонував їй та попросив дітей на море, проти чого матір не заперечувала, а коли вони повернулися з відпочину, - [PERSON] більше дітей не віддав. При цьому свідок характеризує [PERSON] , як відповідального батька. Між [PERSON] та [PERSON] досягнуто угоди щодо порядку зустрічей з дітьми, цей графік протягом останнього року налагодився та не порушується ніким. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з 03 липня 2010 по 05 листопада 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року у справі № 183/5494/16 (а.с.12). Сторони являються батьками малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.01.2014 року та [NUMBER] від 20.10.2015 року, виданих відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с.14,15/. Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] про що свідчить відмітка про реєстрацію у його паспорті /а.с.7/, відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , діти зареєстровані за місцем реєстрації матері, відповідно до довідки №428/04.02.2021 /а.с.73/ Судом встановлено, не спростовано сторонами, що після розірвання шлюбу малолітні діти, [PERSON] та [PERSON] проживали разом з матір`ю. В свою чергу, батько дітей наполягає на тому, що ним було прийняте рішення про визначення місця проживання останніх з ним, у зв`язку із недбалим, безвідповідальним ставленням до виконання своїх обов`язків стосовно побуту, здоров`я та розвитку дітей. Матеріали справи місять докази того, що [PERSON] , [INFO] починаючи із листопада 2019 року відвідує реабілітаційний центр для дітей аутістів в м. Дніпро /а.с.42/ Також матеріали справи містять доказ того, що [PERSON] , [INFO] із вересня 2019 року відвідує студію танцю «Арабеск» в м. Новомосковськ /а.с.93/ Судом досліджено і інші докази, що характеризують батьків дитини, а саме: [PERSON] займається адвокатською діяльністю, позитивно характеризується за місцем проживання /а.с.95,96/ Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, провівши 10 березня 2020 року засідання комісії з питань захисту прав дітей дійшов до висновку про можливість визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] /а.с.101-104/. Висновок свідчить про те, що з листопада 2020 року доньки [PERSON] та [PERSON] постійно проживають разом з батьком, діти виховуються у доброзичливій атмосфері, батько забезпечує їх всім необхідним для повноцінного життя та розвитку. [PERSON] матеріально забезпечений, має житло, в якому створені всі умови для проживання дітей. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц (провадження N 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону N 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Отже, при розгляді конкретної справи суд, насамперед, виходить з інтересів самих малолітніх дітей, та враховує при цьому, відповідальність батька, який досить відповідально ставиться до створення умов, необхідних для всебічного розвитку дітей. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз поданих доказів у своїй сукупності дає суду підстави дійти до переконання, що в даному конкретному випадку матір дітей безумовно відіграє важливу роль у їх житті, однак в ситуації, що склалася між батьками після припинення сімейно-шлюбних відносин, батько дітей зайняв більш активну позицію, безпосередньо направлену на забезпечення якнайкращих інтересів дітей, виховання останніх в сім`ї батька спрямоване на розвиток особистості самих дітей, де батько вживає всіх заходів до свідомого життя дівчат у суспільстві, особливо [PERSON], яка має розлад аутистичного спектру. Отже, виключно в інтересах малолітніх дітей суд приходить до переконання про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком. Суду не доведено переваги матері перед батьком на визначення місця проживання з нею, як і не знайдено достатніх доказів того, що внаслідок проживання дітей такого віку з батьком, розриваються стосунки з матір`ю, в тому числі втрачається емоційний зв`язок, який завдає дітям стресу та тягне за собою негативні наслідки, судом не встановлено тих обставин, за яких малолітні діти не можуть бути розлучена з матір`ю. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі "N.TS. та інші проти Грузії" зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та їх задоволення, визначення місця проживання дітей за місцем проживання батька, у даній конкретній ситуації, відповідає інтересам самих дітей. Задоволення основного позову тягне за собою відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у визначенні місця проживання малолітніх дітей з нею. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved