Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 18 січня 2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 200 000 грн. При укладанні договору позики відповідачем власноручно 18.01.2022 підписано договір позики, а також складено та підписано боргову розписку, відповідно до якої вказані грошові кошти були отримані в борг на строк, що мав не перевищувати термін повернення - 1 вересня 2022 року включно. Відсотки за користування позикою ненараховуються. Відповідно до п. 3.1. договору позики від 18.01.2022, у випадку неповернення зазначеної в п. 1 суми позики (200 000 грн.) в зазначений у п. 2.2 строк (01.09.2022), позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю. За п.п. 2.1., 2.3. договору позики від 18.01.2022, позикодавець передав суму позики, а позичальник взяв на себе зобов`язання повернути суму позики в [ADDRESS] . Крім цього, згідно з п. 6.2. договору позики від 18.01.2022, місцем виконання даного договору визначено [ADDRESS] . Станом на 2 вересня 2022 року відповідач позику не повернув. 16 вересня 2022 року відповідач отримав письмову претензію від позивача з вимогою повернути отримані в борг грошові кошти в сумі 200 000 гри. Станом на 14 жовтня 2022 року борг неповернутий. На даний час відповідач ухиляється від повернення боргу. Будь-які спроби вирішення проблеми, яка виникла внаслідок невиконання обов`язків, були марними, тому вирішення даного конфлікту без втручання суду є неможливим, оскільки відповідач не виходить на жодний контакт. Відповідач отримав в борг у позивача грошові кошти і зобов`язався їх повернути до 1 вересня 2022 року включно, про що видав позивачу боргову розписку, а також уклав відповідний договір позики. У той же час, свої зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти не повернув. На даний час ухиляється від спілкування з позивачем, що не дає можливості вирішити питання в позасудовому порядку. Крім цього, позивач бажає стягнути з відповідача штраф за неповернення суми позики у визначений строк, що передбачено умовою договору позики від 18.01.2022, а саме п. 3.1. Зокрема, [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути борг до 01 вересня 2022 року включно. Позивач бажає стягнути з відповідача штраф за неповернення суми позиви у визначений строк починаючи з 1 жовтня 2022 року, що станом на 14 жовтня 2022 року становить 14 днів. Так як сума позики становить 200 000 грн., а штраф становить 1 % від суми позики за кожний день прострочення, то 1 день прострочення дорівнює 2000 грн. Відповідно, 14 днів * 2000 грн. = 28 000 грн., що і є розміром штрафу за неповернення суми позики у визначений строк за 14 днів прострочення позики. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 1 8.01.2022 у сумі 200 000 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] штраф за неповернення суми позики у визначений строк в розмірі 28 000 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір. Позивач в судове засідання не зявився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує повністю та просить суд стягнети з [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 200000 грн.; штраф за неповернення суми позики у визначений строк в розмірі 28000 грн. та сплачений ним судовий збір у розріз мірі 2280 грн. Представник відповідача в судове засідання не зявився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить ухвалити рішення за матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін фіксація технічними засобами не здійснювалась. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що 18 січня 2022 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 200 000 грн. При укладанні договору позики відповідачем власноручно 18.01.2022 підписано договір позики, а також складено та підписано боргову розписку, відповідно до якої вказані грошові кошти були отримані в борг на строк, що мав не перевищувати термін повернення - 1 вересня 2022 року включно. Відсотки за користування позикою ненараховуються. Відповідно до п. 3.1. договору позики від 18.01.2022, у випадку неповернення зазначеної в п. 1 суми позики (200 000 грн.) в зазначений у п. 2.2 строк (01.09.2022), позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю. За п.п. 2.1., 2.3. договору позики від 18.01.2022, позикодавець передав суму позики, а позичальник взяв на себе зобов`язання повернути суму позики в [ADDRESS] . Крім цього, згідно з п. 6.2. договору позики від 18.01.2022, місцем виконання даного договору визначено [ADDRESS] . Станом на 2 вересня 2022 року відповідач позику не повернув. 16 вересня 2022 року відповідач отримав письмову претензію від позивача з вимогою повернути отримані в борг грошові кошти в сумі 200 000 гри. Станом на 14 жовтня 2022 року борг неповернутий. На даний час відповідач ухиляється від повернення боргу. Відповідач отримав в борг у позивача грошові кошти і зобов`язався їх повернути до 01 вересня 2022 року включно, про що видав позивачу боргову розписку, а також уклав відповідний договір позики. Свої зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти не повернув. Крім цього, позивач бажає стягнути з відповідача штраф за неповернення суми позики у визначений строк, що передбачено умовою договору позики від 18.01.2022, а саме п. 3.1. [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути борг до 01 вересня 2022 року включно. Позивач бажає стягнути з відповідача штраф за неповернення суми позиви у визначений строк починаючи з 1 жовтня 2022 року, що станом на 14 жовтня 2022 року становить 14 днів. Так як сума позики становить 200 000 грн., а штраф становить 1 % від суми позики за кожний день прострочення, то 1 день прострочення дорівнює 2000 грн. Відповідно, 14 днів * 2000 грн. = 28 000 грн., що і є розміром штрафу за неповернення суми позики у визначений строк за 14 днів прострочення позики. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно з ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як це передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В даному випадку між сторонами виникли правовідносини, які є цивільними та виникли на підставі укладення цивільної угоди (договору позики грошових коштів), яка є чинною на момент розгляду справи, а тому підлягає до виконання. Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими при з`ясуванні обставин справи по суті. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2280 грн., сплачений позивачем при подачі позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved