Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] в особі представника - адвоката Морозова В.С. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будтехмаш-2017» (далі ТОВ «Будтехмаш-2017») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Будтехмаш-2017» у якому працював на посаді слюсаря із складання металоконструкцій і звільнився 24.02.2022. Разом з цим, при звільненні позивачу видали трудову книжку, проте остаточного розрахунку із заробітної плати за лютий 2022 року не провели, посилаючись на те, що в країні запроваджено воєнний стан і остаточній розрахунок скоро буде проведено. Проте повний розрахунок з позивачем не проведений, відповідач не реагує на звернення позивача з приводу погашення заборгованості, мотивуючи це відсутністю коштів. Також відповідачем проігноровані звернення позивача щодо повідомлення про суми нараховані позивачу при звільненні. Оскільки відповідач на неодноразові звернення позивача так і не надав розрахунку суми заробітної плати нарахованої йому при звільненні позивач, посилаючись на положення ст.ст.233, 234 КЗпП України позивач просить суд поновити йому строк для звернення до суду для стягнення заборгованості із заробітної плати в примусовому порядку. За розрахунком позивача сума нарахованої, але не виплаченої заробітної сплати становить 3 000 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь, а також стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3 200 грн. Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. Витребувано у ТОВ «Будтехмаш-2017» повідомлення про суми нараховані [PERSON] при звільненні, довідку-розрахунок щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та належним чином завірену копію наказу про звільнення [PERSON] . Ухвала суду про витребування доказів від 19 жовтня 2022 року неодноразово направлялась поштовим відправленням із рекомендованим повідомленням на поштову адресу відповідача у справі ТОВ «Будтехмаш-2017» проте поштові відправлення повернуто на адресу суду не врученими із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Дотеперішнього часу ухвала не виконана. Позивач та його представник у судове засідання не з`явився, разом з тим, від представника позивача - адвоката Морозова В.С. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, у якій він зазначив про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подав, також не подав відзив на позовну заяву та не виконав ухвалу суду в частині витребування доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Будтехмаш-2017» та з 14 лютого 2021 року працював на посаді слюсаря із складання металоконструкцій. 24 лютого 2022 року [PERSON] звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України відповідно до наказу №9 від 24.02.2022, що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER] . Звертаючи до суду з вказаним позовом позивач зазначив, що після звільнення не отримав остаточного розрахунок із заробітної плати за лютий 2022 року також ним неодержане письмове повідомлення про суму, що належить йому до виплати при звільненні. Оскільки позивач намагався отримати від відповідача письмове повідомлення про суми нарахованої йому заробітної плати при звільненні тому звернувся до суду з позовом лише у жовтні 2022 року та просить поновити йому строк для звернення до суду для стягнення заборгованості із заробітної плати в примусовому порядку. За приписами ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексі законів про працю України було доповнено пунктом 1, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Частиною 1 статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ. Станом на день звернення [PERSON] до суду з вказаним позовом карантин не відмінено, відтак позовну заяву подано у визначені ст.233 КЗпП України строки. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про те, що строк передбачений ст.233 КЗпП України позивачем не пропущено. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За розрахунком позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій йому при звільненні заробітній платі за лютий 2022 становить 3 000 грн. Ухвалу суду від 19.10.2022 року, якою було витребувано від ТОВ «Будтехмаш-2017» повідомлення про суми нараховані [PERSON] при звільненні, довідку-розрахунок щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та належним чином завірену копію наказу про звільнення [PERSON] , було двічі направлено на адресу відповідача, проте ухвала суду відповідачем отримана не була, вказані довідки суду не надано, відзив на позовну заяву відповідачем не подано, а отже розмір заборгованості по заробітній платі відповідачем не спростований. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати у розмірі 3 000 гривень 00 копійок підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім цього, в позовній заяві позивач просить стягнути з ТОВ «Будтехмаш-2017» на його користь витрати понесені на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 3 200 грн. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження розміру понесених судових витрат представником позивача надано копію договору про надання правової допомоги №03/10/221 від 03 жовтня 2022 року, Ордер про надання правничої (правової допомоги) серії АР №1099860 від 03.10.2022, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП001546, Акт приймання-передачі наданих послуг від 03 жовтня 2022 року згідно якого адвокат надав, а клієнт прийняв та оплатив такі юридичні послуги: консультація адвоката вартістю 400 грн., складання позовної заяви вартістю 800 грн., складання клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, про витребування доказів, про поновлення строку для подання позову вартістю 400 грн., а всього на суму 1 600 грн. Частиною 5 статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач із клопотаннями про зменшення розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу до суду не звертався. З урахуванням зазначеного, документально підтвердженні позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 1 600,00 грн. підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що за звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 гривень.

Outcome: approved