Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

АТ «Українська залізниця» звернулось до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області по справі №703/3517/19 визнано незаконними та скасовано наказ начальника виробничого підрозділу «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» [PERSON] від 18 липня 2019 року про відсторонення від роботи касира [PERSON] та наказ про її звільнення з роботи від 13 серпня 2019 року. Крім того, цим рішенням стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] 127489,05 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 4500 грн. витрат на правничу допомогу та 10000 грн. моральної шкоди, всього 141989 грн. 05 коп., а на користь держави - 2911 грн. 69 коп. судового збору. За твердженням позивача рішення суду про стягнення на користь [PERSON] коштів було виконано 10 грудня 2020 року. Оскільки наказ про звільнення [PERSON] з роботи було винесено [PERSON] як начальником ВП «Вокзал станції імені Тараса Шевченка», позивач вважає, що саме на нього слід покласти обов`язок покрити шкоду, заподіяну товариству у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. 02 червня 2022 року до суду надійшов відзив [PERSON] , у якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що він дійсно перебуваючи на посаді начальника ВП «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» підписав накази про відстороненні від роботи касира [PERSON] , а також про її звільнення з роботи, оскільки було доведено, що вона здійснювала підроблення та продаж бланків суворої звітності, крадіжку коштів підприємства. Оскільки він не був залучений до участі в справі за позовом [PERSON] до АТ «Українська залізниця», в межах якої вона оспорювала вказані накази, вважає, що встановлені рішенням обставини не мають для нього юридичних наслідків. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 вересня 2021 року справу було передано на розгляд судді Ігнатенко Т.В. Ухвалою суду від 02.12.2021 постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. На підставі розпорядження керівника апарату Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 квітня 2022 року №123 повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями вказана цивільна справа була передана на розгляд судді Биченка І.Я. У судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача Чикалов Р. направив до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити у відсутності позивача, наполягав на задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач про причини неявки не повідомив, будь-яких клопотань чи заяв до суду не направив, хоча про місце, день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку СМС. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Наказом (розпорядженням) начальника ВП «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» [PERSON] було звільнено із займаної посади [PERSON] з 13 серпня 2020 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я. Підставою звільнення зазначено протокол розгляду результатів службового розслідування при начальнику вокзалу станції ім. Т. Шевченка від 13 серпня 2019 року № 133. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 жовтня 2020 року по справі № 703/3517/19 визнано незаконним та скасовано наказ начальника виробничого підрозділу «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 18 липня 2019 року №ПКВОК-04/202 «Про відсторонення від роботи касира квиткового 1-ї категорії [PERSON] »; визнано незаконним та скасовано наказ начальника виробничого підрозділу «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 13 серпня 2019 року №24/ос про звільнення [PERSON] з роботи з 13 серпня 2019 року за п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я; поновлено [PERSON] на посаді касира квиткового 1-ї категорії виробничого підрозділу «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця»; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] 127489 грн. 05 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 4500 грн. витрат на правничу допомогу та 10000 грн. моральної шкоди, а всього 141989 грн. 05 коп. 10 грудня 2020 року на виконання вказаного рішення суду з рахунку АТ «Укрзалізниця» було примусово списано 156645,87 коп. з урахуванням стягнутих на користь держави сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, що підтверджується повідомленням №2160 від 10.12.2020. Постановою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савчуком К.П. від 11.12.2020 закрито виконавче провадження №63695531 з примусового виконання виконавчого листа №703/3517/19 від 12.11.2020, виданого Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] 127489 грн. 05 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 4500 грн. витрат на правничу допомогу та 10000 грн. моральної шкоди, а всього 141989 грн. 05 коп. Відшкодування шкоди, яка заподіяна підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу врегульовано нормами КЗпП України. Так, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно зі ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону, або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Рішенням суду від 02 жовтня 2020 року скасовано наказ, виданий [PERSON] як начальником ВП «Вокзал станції імені Тараса Шевченка» філія «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця», про звільнення із займаної посади [PERSON] . Таким чином, є доведеним встановлений судом факт, що звільнення [PERSON] із займаної посади було здійснено з порушенням вимог трудового законодавства. Отже, сам факт винесення відповідачем наказу щодо звільнення працівника, визнаного в подальшому рішенням суду незаконним, є підставою для покладення на нього відповідальності за наслідки таких розпорядчих документів шляхом стягнення саме з нього шкоди, завданої товариству незаконним звільненням працівника. Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався на те, що оскільки він не залучався як третя особа без самостійних вимог на предмет спору до участі у розгляді справи про незаконне звільнення та поновлення на роботі [PERSON] , на підставі п.2 ст.54 ЦПК України рішення суду у цій справі не може мати стосовно нього будь-яких юридичних наслідків. Суд зазначає, що у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачалося обов`язкове притягнення до участі в справі про поновлення на роботі службову особу, на яку покладається обов`язок відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну в зв`язку з оплатою незаконно звільненому або переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи. Ця постанова приймалась на підставі норм права, що діяли в редакції на час прийняття цієї постанови. 01.01.2004 було прийнято новий Цивільний процесуальний кодекс України, нормами якого на час розгляду справи про поновлення [PERSON] на роботі не передбачалось обов`язкового залучення до у часті у справі за ініціативою суду у якості третьої особи службової особи, за наказом якої було звільнено працівника. Так, частиною 5 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином законодавець визначив право особи, яка не була залучена до участі в справі, в загальному порядку спростовувати обставини, що були встановлені під час розгляду справи про поновлення працівника на роботі. На думку суду не залучення службової особи, за наказом якої відбулося звільнення працівника з роботи, до участі у справі під час розгляду справи про поновлення працівника на роботі, не є самостійною та обов`язковою підставою для відмови у позові про стягнення з цієї службової особи грошових сум, виплачених звільненому працівникові за період вимушеного прогулу. Незважаючи на норми ч.5 ст. 82 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом щодо спростування усіх обставин, що були встановленні рішенням суду під час розгляду справи про поновлення [PERSON] на роботі, а обмежився лише самим посиланням на те, що він не був залучений до участі у справі про поновлення працівника на роботі як третя особа. Суд також враховує, що в діях відповідача наявні всі складові елементи цивільно-правової відповідальності, а саме: протиправна поведінка, яка виявилась у прийнятті незаконного наказу про звільнення особи; завдана шкода внаслідок визнання цього наказу незаконним у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; причинний зв`язок між її спричиненням та протиправною поведінкою відповідача, а також вина [PERSON] , як службової особи, що видала незаконний наказ. Оскільки відповідачем не спростовано доводи позивача з приводу заявлених вимог, суд вважає, що позов належить задоволити у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до платіжного доручення №4058739 позивач сплатив 2270 грн. 00 коп. судового збору за звернення до суду з наведеним позовом. Згідно виписки вказані кошти були зараховані до спеціального фонду державного бюджету Зважаючи на те, що позов підлягає до повного задоволення, понесені позивачем витрати на сплату судового збору на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved