Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила стягнути з МКП «Миколаївводоканал» на її користь: матеріальну шкоду, яка була завдана внаслідок ДТП у сумі 23\~570,00 грн.; витрати на правничу допомогу у розмірі 10\~000,00 грн.; судовий збір у розмірі 2202,80 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що 01.12.2019 о 13:25 год. в м. Миколаєві по вулиці Спаській біля будинку 62 стався прорив води, внаслідок чого на проїзній частині утворилася ожеледиця довжиною 7 м шириною 3 м. Місце прориву огорожне не було та не позначено дорожнім знаком. На цій небезпечній ділянці сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого спричинено пошкодження транспортного засобу Opel Vectra під керування водія [PERSON] , який у свою чергу зіткнувся з припаркованими транспортними засобами Skoda Kodiak, власником якого є [PERSON] , та Lexus RX350, власником якого є вона. 12.12.2019 інспектором УПП в Миколаївській області було складено адміністративний протокол № БД280678 на працівника МКП «Миколаївводоканал» - майстра водопровідної мережі [PERSON] за частиною четвертою статті 140 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.02.2020 справу про адміністративне правопорушення закрито через недоведеність вини [PERSON] 17.09.2020 судом першої інстанції прийнято рішення про задоволення її позовних вимог та стягнуто з КП «ЕЛУ автодоріг» та МКП «Миколаївводоканал» порівно матеріальну шкоду. Проте, рішенням Миколаївського апеляційного суду від 09.11.2020 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.09.2020 скасовано, та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні її позовних вимог, зокрема, у зв`язку з тим, що нею не надано доказів, які б встановлювали вину МКП «Миколаївводоканал» та КП «ЕЛУ автодоріг». 06.10.2021 вона отримала постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.07.2021 про визнання [PERSON] , керівника МКП «Миколаївводоканал» винним у порушенні вимог п. 15 ПДР України під час ДТП 02.12.2019. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позивачка стверджує, що причиною ДТП став прорив води, внаслідок чого на проїжджій частині утворилася ожеледиця довжиною 7 м шириною 3 м, яка огороджена не була та не позначена дорожнім знаком. Однак, позивачкою жодним доказом не підтверджено наявність причинно-наслідкового зв`язку між зазначеним у позовній заяві наслідками автомобільної дороги та заподіяння збитків позивачці. Збитки, заподіяні позивачці саме внаслідок зіткнення з транспортним засобом Opel Vectra. Тож, незрозуміло, чому позивачка звертається з позовом саме до МКП «Миколаївводоканал», адже, підприємство жодними своїми діями не завдало позивачці збитків. Позивачка в позовній заяві не вказує, чи зверталася до володільця Opel Vectra з заявою про відшкодування їй збитків, чи досліджувалася вина водія [PERSON] в даному ДТП., чи було адміністративне провадження відносно порушень ПДР [PERSON] під час ДТП 02.12.2019, чи був автомобіль Opel Vectra справним, чи рухався водій з належною допустимою швидкістю, чи на колесах автомобіля були встановлені зимові гуми та інше, розгляд чого міг би встановити наявність чи відсутність вини [PERSON] . Крім того, позивачка, в позовній заяві не зазначає, чи зверталася вона з заявою до страхової компанії або ж до володільця автомобіля Opel Vectra про відшкодування завданих збитків та не пояснію, чи отримала вона відшкодування вказаних збитків. 19.12.2002 Фондом комунальної власності міської ради м. Миколаєва було видано розпорядження № 119-р «Про закріплення комунального майна (дороги Центрального району) за комунальним підприємством «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг», згідно із додатком до якого дорога вулиць Спаська та Шнеєрсона (№№ 3 та 30) була закріплена за вказаним комунальним підприємством на праві повного господарського віддання, а отже, чинним законодавством КП «ЕЛУ автодоріг» є уповноваженим власником дорожньо-транспортною організацією, обов`язком якого є виявлення усіх перешкод в дорожньому русі та невідкладне позначення їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями. Відповідно до статуту, предметом діяльності МКП «Миколаївводоканал» є централізоване надання послуг з водопостачання та водовідведення, а не утримання і експлуатація доріг. Усунення зимової слизкості та повне снігоочищення автомобільних доріг жодним нормативно-правовим актом не віднесено до компетенції МКП «Миколаївводоканал». Витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. вже розглядалися судом і є рішення, яке вступило в законну силу, витрати у розмірі 5000,00 грн. були понесення для ведення іншої справи, а розмірі витрат на написання позовної заяви в сумі 2000,00 грн. є необґрунтованим та неспіврозмірним виконаній роботі, позовні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 09.12.2021, відмовлено у відкритті провадження по справі. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.02.2022, ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.12.2021 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.02.2022, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 01.12.2019 о 13:25 год. в м.Миколаєві по вулиці Спаській біля будинку 62 стався прорив води, внаслідок чого на проїзній частині утворилася ожеледиця довжиною 7 м шириною 3 м. Місце прориву огорожне не було та не позначено дорожнім знаком. На цій небезпечній ділянці сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого спричинено пошкодження транспортного засобу Opel Vectra під керування водія [PERSON] , який у свою чергу зіткнувся з припаркованими транспортними засобами Skoda Kodiak, власником якого є [PERSON] , та Lexus RX350, власником якого є позивач. 12 грудня 2019 року УПП в Миколаївській області було складено адміністративний протокол № БД280678 на працівника МКП «Миколаївводоканал» - майстра водопровідної мережі [PERSON] за частиною четвертою статті 140 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.02.2020 справу про адміністративне правопорушення закрито через недоведеність вини [PERSON] 12 грудня 2019 року позивачка за власні кошти відремонтувала пошкоджений транспортний засіб, витративши на ремонт 23570,00 грн., що підтверджується актом № НН-0000018 здачі-приймання робіт «ФОП [PERSON] » на суму 5000,00 грн., квитанцією до прибуткового касового ордеру № 5 від 12.12.2019 на вказану суму, та товарним чеком № 1590 від 09.12.2019 на придбання запчастини до автомобіля на суму 18570,00 ФОП [PERSON] . При вирішенні спору суд виходить з наступного правового регулювання. Статтею 1 Закону України «Про автомобільні дороги»\~передбачено, що автомобільна дорога - це лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безпечного, безперервного та зручного руху транспортних засобів. Відповідно до\~статті 16 цього Закону\~вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Пунктом 1 частини першої\~статті 21\~Закону України\~«Про благоустрій\~населених пунктів» визначено, що елементами благоустрою є покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів. Статтею 9 Закону України «Про дорожній рух»\~передбачено, що до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ними органів у сфері дорожнього руху належить, у тому числі, компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішеннями судових органів. Пунктом 1 частини третьої\~статті 14 Закону України «Про дорожній рух»\~визначено, що учасники дорожнього руху мають права на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху. Водій має право на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху (пункт 1 частини першої\~статті 16 Закону України «Про дорожній рух»). Згідно зі\~статтею 21 Закону України «Про автомобільні дороги»\~органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають за: 1) стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів; 2) якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів; 3) розміщення технічних засобів організації дорожнього руху, об`єктів дорожнього сервісу та рекламоносіїв; 4) відшкодування збитків користувачам вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що виникли через їх незадовільний стан, у порядку, визначеному законом. Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. При цьому, положення\~статті 625\~ЦК України\~не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Згідно з вимогами частини другої\~статті 1172 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Для виникнення в особи обов`язку з відшкодування шкоди відповідно до частини другої\~статті 1172 ЦК України, крім наявності загальних умов (наявність шкоди, протиправність поведінки, вина та причинно-наслідковий зв`язок між збитками та протиправною поведінкою), необхідною є наявність спеціальних умов, які визначаються залежно від суб`єктивного складу відповідних відносин, зокрема наявність договору підряду та дія підрядника за завданням замовника. Відповідно до частин першої-третьої\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша та друга\~статті 1166 ЦК України). З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга\~статті 1166ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята\~статті 1187 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої\~статті 82 ЦПК України\~вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до частини першої\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2\~Правил дорожнього руху\~України). Якщо обидві сторони є володільцями джерела підвищеної небезпеки, то шкода відшкодовується за загальним правилами про цивільну відповідальність, тобто в залежності від вини сторони. При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення\~статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано\~статтею 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі\~статтею 8ЦКУкраїни\~(аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. З наведеного слідує, що при вирішенні такої категорії спорів, суд зобов`язаний - встановити дійсні обставини події, в якій було пошкоджено транспортний засіб; встановити осіб, винних в цьому, а також дійсний розмір шкоди; визначитися в обставинах, які були супутні виникненню або збільшенню розміру збитків; визначитися у відповідальності третіх осіб, якщо такі є; встановити обставини, які б звільняли заподіювача шкоди від відповідальності за спричинені збитки. У квітні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, якою просила стягнути порівну з МКП «Миколаївводоканал» та КП «ЕЛУ автодоріг» на її користь 23570,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 840,80 грн. судового збору. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.09.2020, стягнуто порівну з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» та Комунального підприємства «Експлуатаційне лінійне управління автодоріг» на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 23570,00 грн. (по 11785,00 грн. з кожного), а також 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу (по 1500,00 грн. з кожного) та 840,80 грн. судового збору (420,40 грн. з кожного). Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09.11.2020, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2020 року скасовано та прийнято постанову, якою відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» та Комунального підприємства «ЕЛУ автодоріг» про відшкодування матеріальної шкоди, за його недоведеністю. У своїй постанові колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, зокрема, зазначила про відсутність доказів, які б встановлювали вину МКП «Миколаївводоканал» та КП «ЕЛУ автодоріг» позивачем не надано, а тому відсутні підстави вважати, що саме зазначені товариства мають відшкодовувати витрати позивачу, понесені нею внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.07.2021, визнано [PERSON] , винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 140 КУпАП за порушення вимог п. 1.5 ПДР УКраїни. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. Як вбачається з наданих позивачем документів, а саме: з акту виконаних робіт № НН-0000018 від 12 грудня 2019 року, квитанції № 5 на суму 5000 гривень від тієї ж дати, товарного чеку запчастин №1592, позивачка за власний кошт здійснила ремонт свого автомобіля. На підтвердження вартості робіт, надано квитанцію на суму 5 000 гривень, сплачених позивачем на рахунок ФОП « [PERSON] », в той час як підтвердження придбання запчастин за загальну суму 18572 гривні матеріали справи не містять, а товарний чек лише свідчить про їх вартість. Крім того, позивачем не надано висновок суб`єкта оціночної діяльності, де б було чітко визначено вартість матеріального збитку, з урахуванням експлуатації автомобіля позивача. Поза увагою суду залишилося питання про наявність в учасників події договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з чим, залишилося не вирішеним питання про притягнення до участі у справі страхових компаній, де ці договори були укладені. Більше того, згідно даних ЄДРСР, адміністративна справа стосовно водія Opel Vectra, [NUMBER] Гнатюк [PERSON] за даним ДТП - відсутня. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про часткове задоволення позову. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у розмірі 10\~000,00 грн., суд приходить до наступного. Положеннями\~ст.59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.2\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3\~ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч.3,4\~ст.137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5\~ст.137 ЦПК України\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.6\~ст.137 ЦПК України\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. На підтвердження судових витрат суду надані: договір про надання правничої допомоги від 03.12.2019; Акт виконаних робіт від 13.04.2020; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії МК № 001115 від 18.05.2017; ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВЕ № 1031140 від 17.02.2021 та серії ВЕ № 1044639; квитанцію до прибуткового касового ордера № 14/04 від 13.04.2020, про сплату позивачкою послуги адвоката у розмірі 3000,00 грн.; квитанцію до прибуткового журналу № 53 від 27.07.2021, про сплату позивачкою послуги адвоката у розмірі 5000,00 грн. Отже, враховуючи характер виконаних адвокатом обсяг робіт (первинний аналіз документів, претензійна робота, підготовка та подача до суду позовної заяви), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, а також наявності заперечення відповідача проти розподілу витрат на адвоката, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки розмір витрат на правову допомогу в сумі 1000,00 грн. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (21,21 %), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 192 грн. 61 коп.

Outcome: partial