Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та просить: - стягнути з відповідача на користь позивача суму основної заборгованості, що виникла через неналежне виконання умови договору позики від 29.12.2020 у розмірі 33\~000 грн; - стягнути з відповідача на користь позивача суму процентів за користування грошовими коштами, по договору позики від 29.12.2020 у розмірі 1858,35 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.12.2020 між сторонами укладено договір позики у простій письмовій формі, про що відповідачкою складена розписка. Договір позики було укладено для задоволення особистих потреб позичальника. У день укладення договору позивач надав відповідачу 33\~000 грн. Строк повернення коштів встановлений договором як 29.01.2021.Відповідач прострочив виконання договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість та проценти на підставі ст. 536 та ст. 1048 ЦК України. Ухвалою суду від 03.12.2021 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 19.01.2022. У судовому засіданні 19.01.2022з метою повторного сповіщення відповідача розгляд справи відкладено на 10.03.2022. У судовому засіданні 08.06.2022 [PERSON] повідомила, що у борг у позивача кошти не брала, а розписку її змусили написати у зв`язку з невідповідністю доходів в магазині, де працювала відповідачка. Суд протокольною ухвалою зобов`язав [PERSON] з`явитися особисто у наступне засідання, яке відкладено на 28.07.2022. У судовому засіданні 28.07.2022 [PERSON] приведений до присяги надавав пояснення як свідок, суд викликав в наступне засідання свідка [PERSON] заступника директора ТОВ «Міст експрес», розгляд справи відклав на 08.08.2022. У зв`язку з неявкою свідка [PERSON] у судовому засідання 08.08.2022 розгляд справи відкладено на 12.10.2022. У судовому засіданні 12.10.2022 було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з метою отримання правової допомоги, наступне засідання призначено на 19.10.2022. У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одесі судове засідання 19.10.2022 було відкладено на 22.11.2022. До суду 22.11.2022 надійшов відзив представника відповідача [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що з серпня 2019 року по грудень 2020 року відповідачка працювала продавчинею у кіоску, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Трудовий договір укладено не було. Кіоск належав ТОВ «Холтерс Груп» (раніше ТОВ «Міськпреса»). Директором ТОВ «Міськпреса» була [PERSON] , а комерційним директором був позивач. У грудні 2020 року відповідачу було повідомлено товарознавцем [PERSON] про нібито нестачу товару в кіоску, яка виникла під час виконання відповідачкою трудової функції без оформлення трудового договору. Для вирішення питань про відшкодування збитків [PERSON] було запропоновано написати письмове підтвердження про зобов`язання повернути гроші на ім`я позивача, яке виявилося договором позики. При цьому, жодних грошей відповідачка від позивача не отримувала. Оскільки договір позики та розписка складені задля компенсації збитків завданих ТОВ «ХОЛТЕРС ГРУП» відповідачем, спірні відносини є відносинами з відшкодування матеріальної шкоди, а позивач не є особою з правом вимоги. У судовому засіданні 22.11.2022 було прийнято до матеріалів справи відзив, з метою надання часу для підготовки відповіді на відзив розгляд справи відкладено на 05.12.2022. До суду 05.12.2022 від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, згідно якого вказала, що не згодна з позицією відповідача, а розписка складена [PERSON] свідчить про укладення договору позики та про факт передачі коштів. Твердження відповідача не підтверджені відповідними доказами. У зв`язку з відключенням електроенергії у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси розгляд справи у судовому засіданні 05.12.2022 було відкладено на 19.12.2022. До суду 08.12.2022 надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких вказано, що допитаний як свідок позивач повідомив суду про свою обізнаність щодо того, що відповідач працювала у компанії, директором якої була [PERSON] і що грошові кошти щодо яких складено розписку, необхідні для покриття проблем в компанії. У судовому засіданні 19.12.2022 було вирішено не допитувати свідка [PERSON] , оскільки неможливо встановити її місце реєстрації та проживання, було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів та допитано [PERSON] в якості свідка. [PERSON] представник [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги. [PERSON] та її представник [PERSON] заперечувала проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши показання свідків та пояснення представників сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 33\~000 грн (а.с.5). 29.12.2020 [PERSON] заповнила розписку, яким підтвердила, що взяла в борг згідно умов договору позики від 30.12.2020 у [PERSON] , грошові кошти у розмірі 33\~000 грн (а.с.6). Жодного договору позики від 30.12.2020 до матеріалів справи не додано. Допитаний [PERSON] як свідок, попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги, повідомив, що 29 грудня 2020 року в кабінет до позивача зайшла [PERSON] на той час директор ТОВ «МІСЬК ПРЕСА», де як він розуміє працювала [PERSON] з проханням позичити кошти для людини, щоб покрити її проблеми в компанії. На запитання головуючого позивач вказав, що раніше [PERSON] він не знав і позичає гроші не всім. Фінансований стан [PERSON] позивач не знав, його просто попросили позичити кошти і він довірився людині, яка попросила його. Позивач постачав каву в ТОВ «МІСЬК ПРЕСА» та в своєму кабінеті чув розборки і вирішив допомогти вирішити проблему [PERSON] в новорічному настрої. Допитана [PERSON] як свідок, попереджена при кримінальну відповідальність та приведена до присяги, повідомила, що 29 грудня 2020 року був проведений переоблік в кіоскі, де вона працювала та було виявлено нестачу. Після проведено переобліку [PERSON] зі своєю напарницею та товарознавцем прийшли на Приморську, 14 в офіс. Вказала, що [PERSON] була заступник директора, а [PERSON] був комерційним директором. Вказала, що їм пригрозили вивезти їх в ліс, якщо не напишуть розписку, тому вона написала. Після цього вона писала товарознавцю чи знайшлись накладні і їй сказали, що все добре, не треба хвилюватися. Знає, що позивач був комерційним директором, бо так він представився. Відповідачка працювала в кіоску більше року не офіційно і отримувала зарплату в конверті. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465 цс 18. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859 св 18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21. Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу. Як вказує Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року (справа № 685/1008/20, провадження № 61-7861 св 22) принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації. Як вказує [PERSON] , він, не знаючи відповідачку, не бувши обізнаним про її фінансовий стан надав їй кошти в борг, оскільки його попросила директорка компанії, де працювала відповідачка та у якої виникли проблеми в цій компанії. Як вказує відповідачка кошти в борг вона не брала, а склала розписку, у зв`язку з нестачею коштів після проведення обліку. Тобто, очевидно, що сторони пов`язані з ТОВ «Міськ Преса». Суд не може погодитися з тим, що особа може надати кошти у розмірі 33\~000 грн незнайомій особі, без гарантій повернення таких коштів та не маючи на меті економічних або соціальних інтересів при укладенні договору позики. Тому, суд вважає, що між сторонами виникли не відносини щодо позики коштів, а відносини з приводу відшкодування шкоди, спричиненої нестачею, з подальшою уступкою права вимоги на користь третьої особи, а саме: від ТОВ "Міськ Преса" до [PERSON] . У матеріалах справи відсутні докази наявності нестачі та її розмірів, доказів підтвердження вини вдповідачки у нестачі та документів, що підтверджують повну матеріальну відповідальність відповідачки. [PERSON] . Таким чином, підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів у розмірі 33 000 грн. відсутні, тому, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed