Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

18 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 21 квітня 2007 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] . Від подружнього життя спільних дітей у них не має. Через непорозуміння один з одним, 27 вересня 2016 року шлюб між подружжям було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 16 Білопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану. Згодом вони примирились та продовжували проживати разом однією сім`єю, як і раніше вели спільне господарство, разом займались побутом та мали взаємні права та обов`язки як чоловіка та дружини. За час проживання однією сім`єю ними було набуто майно, яке на її думку є спільною сумісною власністю. Проживаючи однією сім`єю з [PERSON] вони робили ремонт у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано на відповідача. За час шлюбу спільно була придбана техніка : телевізор (2 од.), пральна машина автомат, водонагрівач, холодильник, газова плита ( 2 од.), витяжка, газовий котел, мікрохвильова піч, відеокамера, відеореєстратор, пилосос, душова кабіна, всього на суму - 65 597 грн. Придбані меблі : шафа купе ( 2 од.), диван, м`який куток ( 2 од.)., кухонний куток ( 2 од.), вітальня, стіл скляний та стільці, прихожа, всього на суму - 66 807 грн. Речі домашнього вжитку: постільна білизна - 4 комплекти , ковдри ( 2 од.), набір посуду на 24 особи, набір каструль, картини ( 5 од.), всього на суму - 8 700 грн. Техніка: бензокоса, бензопила, мотоблок, машина для мийки автомобіля, всього на суму 20 345 грн. Транспортні засоби: автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал - В, № шасі/кузова [NUMBER] , сірий, 2012 року, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 560 000 грн.; автомобіль марки Transporter вартістю 364 000 грн., всього на суму - 924 000 грн. Зброя: мисливська рушниця Німецького виробництва вартістю 38 000 грн., пневматична гвинтівка вартістю 5 000 грн., всього на суму - 43 000 грн. Всі вище зазначені речі та майно було придбано ними під час перебування в шлюбі та проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка. Також під час спільного проживання нею було здійснено ряд ремонтних робіт та капіталовкладень у вказаному господарстві, а також побудовано за її рахунок гараж та господарські будівлі, що значно збільшило вартість домогосподарства та покращило умови проживання в самому будинку, а саме : проведено заміну пластикових вікон - 6 шт./3 000 грн. - 18 000 грн.; утеплення фасаду та покриття сайдингом - 36 000 грн.; заміну вхідних дверей - 1 шт. металеві /3 800 грн., 2 шт. пластикові/4 300 грн. - всього на суму 12 400 грн.; проведено заміну опалювальної системи - всього на суму 24 000 грн.; ремонт літньої кухні (матеріали та робота) - 25 000 грн.; ремонтні роботи в будинку (спальня № 1 - 5 000 грн., зала - 6 000 грн., спальня № 2 - 6 000 грн., ванна - 20 000грн., кухня - 22 000 грн., прихожа №1 - 5 000 грн., прихожа № 2 - 2 000 грн.); будівництво гаража з матеріалами - 20 000 грн.; дворові прибудови - 12 000 грн.; тротуарна плитка - 40 000 грн.; літній душ - 5 000 грн. Всього проведено робіт на загальну суму 258 400 грн. Також були відкриті банківські вклади/рахунки на суму 720 000 грн. в Сумській філії АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача. Таким чином за згодою один одного та за спільні кошти вони придбавали речі домашнього вжитку, купували транспортні засоби та також відкривали рахунки у банківських установах, де зберігали спільно зароблені кошти. Загальна вартість майна та грошових вкладів складає: 1 848 449 грн. Вказує, що стосунки між ними значно погіршились та після припинення спільного проживання у червні 2018 року, вона була змушена покинути будинок, а відповідач без її згоди забрав транспортні засоби та володіє ними особисто, заволодів речами домашнього вжитку, користується та живе за спільні кошти, які були покладені на рахунках в установах банку. Зазначає, що такими діями відповідач порушив її право на спільну сумісну власність, набуту ними за час шлюбу та спільного проживання після його розірвання. Звертає увагу на те, що вирішити спір майнового характеру щодо поділу майна та визнання права власності на це майно у досудового порядку не вдається можливим, оскільки [PERSON] майно набуте за спільні кошти у добровільному порядку не ділить, а тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Посилаючись на викладені вище обставини просить розподілити майно, яким визнати за нею автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал -В, № шасі/кузова [NUMBER] , сірий, 2012 року, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 560 000 грн.; сплатити їй суму коштів з банківських рахунків, які відкриті в Сумській філії Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я відповідача в розмірі 364 224 грн. 50 коп.; визнати спільною сумісною власністю подружжя домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею ј частку домоволодіння. За відповідачем [PERSON] просить визнати побутову техніку: телевізор (2 од.), пральну машину автомат, водонагрівач, холодильник, газові плити ( 2), витяжку, газовий котел, мікрохвильову піч, відеокамеру, відеореєстратор, пилосос, душеву кабіну, всього на суму - 65 597 грн.; меблі : шафу купе ( 2 од.), диван, м`який куток ( 2 од.)., кухонний куток ( 2 од.), вітальню, стіл скляний та стільці, прихожу, всього на суму - 66 807 грн.; речі домашнього вжитку: постільну білизну - 4 комплекти, ковдри ( 2 од.), набір посуду на 24 особи, набір каструль, картини (5 од.), всього на суму - 8 700 грн.; техніку: бензокосу, бензопилу, мотоблок, машину для мийки автомобіля, всього на суму 20 345 грн.; транспортний засіб: автомобіль Transporter вартістю 364 000 грн.; зброю: мисливську рушницю Німецького виробництва вартістю 38 000 грн., пневматичну гвинтівку вартістю 5 000 грн., всього на суму - 43 000 грн. А також банківські вклади/рахунки на суму 355 775 грн. 50 коп. в Сумській філії АТ КБ «ПриватБанк», які відкриті на ім`я відповідача. Судові витрати розподілити згідно ст.141 ЦПК України. 17 січня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача - адвоката Конорєва В.О., у якому сторона відповідача заперечує проти позову у повному обсязі заявлених вимог, вважає їх незаконними та необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, а твердження позивача про порушення її прав відповідачем надуманими і безпідставними за наступних підстав. Так, до розірвання шлюбу сторони добровільно і за взаємної згоди вирішили всі майнові питання, що дало правові та фактичні підстави для оформлення 27 вересня 2016 року розірвання їх шлюбу в органах РАЦС. Було вирішено питання і щодо придбаного в період шлюбу автомобіля «Volkswagen Tiguan» н.з. [NUMBER] , який за згодою сторін був придбаний і оформлений саме на ім`я відповідача, як його особисте майно, залишився у власності відповідача, як майно, що належить до його частки в спільному майні колишнього подружжя [PERSON] . Набуте сторонами за час шлюбу спільне майно, що перебуває у володінні і користуванні лише позивача, за своїм складом та вартістю значно перевищує вартість вказаного автомобіля і незначної кількості майна побутового вжитку, що залишилося у відповідача після того, як позивач на власний розсуд і без згоди та повідомлення відповідача у 2016 році вивезла декілька вантажівок майна з будинку, в якому мешкало колишнє подружжя. Вказаний позивачем в позові житловий будинок в складі садиби за адресою: [ADDRESS] був набутий відповідачем [PERSON] , як частина спадщини після смерті його матері - [PERSON] і не має відношення до спільного майна колишнього подружжя. Відповідачу відомо, що під час його шлюбу із позивачем і спільного проживання у вказаному будинку його матері [PERSON] , позивач не складала із власником садиби [PERSON] будь-яких угод щодо майнових прав позивача стосовно даної садиби. Таких угод не укладалося між сторонами і після прийняття спадщини відповідачем. Факти прийняття відповідачем спадщини після його матері, як і укладання відповідачем угод щодо розміщення власних грошових коштів із установою банку відбулися значно пізніше після розірвання сторонами шлюбу, що виключає можливість застосування норм і презумпцій сімейного прова про спільну власність сторін стосовно вказаного майна. Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року позовна заява залишена без руху і позивачці наданий строк для усунення недоліків (том 1 а.с. 33-34). Ухвалою суду від 23 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (том 1 а.с. 36-37). Ухвалою суду від 31 жовтня 2018 року провадження у справі відкрито та справа призначена до підготовчого засідання (том 1 а. с. 46-47). 04 грудня 2018 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів ( том 1 а.с 59-60). 05 грудня 2018 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області накладено арешт на грошові кошти та депозитні рахунки в АТ КБ «ПриватБанк» відкритих на ім`я [PERSON] та заборонено останньому відчужувати автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал -В, № шасі/кузова [NUMBER] , сірий, 2012 року, д.н.з. [NUMBER] ( том 1 а.с 142-143). 21 грудня 2018 року ухвалою суду у справі продовжено строк проведення підготовчого засідання (том 1 а. с. 154 ). 21 грудня 2018 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів ( том 1 а.с 157-158). 31 січня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (том 1 а.с. 205-206). 20 березня 2019 року ухвалою суду за клопотанням представника відповідача - адвоката Конорєва В.О. зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 573/326/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Улянівська селищна рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як дружина та чоловіка. У задоволенні заяви представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову відмовлено (том 2 а.с. 98-100). 21 листопада 2019 року ухвалою суду поновлено провадження у цивільній справі № 573/1896/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя ( том 2 а.с. 175). 21 листопада 2019 року відмовлено відповідачу [PERSON] у прийнятті зустрічної позовної заяви ( том 2 а.с. 176-177). 22 грудня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача - адвоката Конорєва В.О. про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи (том 3 а.с. 122-123). У судовому засіданні [PERSON] та її представник - адвокат Муйдінов Р.М., який приймав участь у режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Зокрема, [PERSON] у судових засіданнях пояснила, що із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі із квітня 2007 року по вересень 2016 року. У будинку за адресою проживання: [ADDRESS] , був лише косметичний ремонт. За час проживання із 2007 по 2016 вони робили ремонт у будинку: замінили всі вікна, переклеїли шпалери у будинку, замінили двері, замінили опалення, утеплили фасад пінопластом і обшили сайдингом. У 2012 році після того як придбали автомобіль, то побудували гараж. У 2014-2016 році робили дворові прибудови на задньому дворі, літній душ за будинком. 27 вересня 2016 року вони офіційно розлучилися, проте на початку жовтня 2016 року вона повернулася до будинку відповідача. З 2017 по 2018 рік вони із відповідачем проводили ремонтні роботи у будинку, замінили всі меблі, проводили ремонт літньої кухні. [INFO] померла мати відповідача, вона організовувала її похорони. У серпні 2017 року відповідач зняв із депозитного рахунку гроші у сумі 250 000 грн. та надав [PERSON] під закупівлю зерна, які останній повернув у квітні 2018 року у сумі 280 000 грн., гроші були у сейфі. Проте, 21 червня 2018 року [PERSON] забрав звідти спільні гроші та відкрив три депозитні рахунки на свої ім`я на 500 000 грн, а 04 липня 2018 року відкрив депозит на суму 10 000 грн. доларів США. Весь час, починаючи із квітня 2007 року вони проживали із відповідачем разом однією сім`єю у будинку по [ADDRESS] як чоловік та дружина, приймали спільні рішення, разом проводили вільний час, відпочивали із знайомими, разом їздили на роботу, обробляли земельну ділянку за вказаною вище адресою. Щодо спільного бюджету зазначила, що грошові кошти вкладалися у ремонтні спільно. 26 червня 2018 року вона зрозуміла що він її зраджує, та пішла від чоловіка із вказаного будинку за адресою: [ADDRESS] , до будинку своєї матері за адресою : [ADDRESS] , де і проживає до даного часу, хоча зареєстрована у будинку по [ADDRESS] . Враховуючи вказані обставини, письмові докази та покази свідків, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача - адвокат Муйдінов Р.М. у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а обставини, на які посилалася сторона позивача повністю доведені письмовими доказами та показами свідків, і не спростовано стороною відповідача. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду справи до суду не з`явився, направив клопотання про відкладення розгляду справи ( том 5 а.с. 57). У минулих судових засіданнях під час розгляду справи позивач [PERSON] та його представник - адвокат Конорєв В.О. позов не визнали у повному обсязі та просили відмовити у його задоволенні з огляду на необґрунтованість та недоведеність. Зокрема [PERSON] пояснив, що всі ремонти у будинку він проводив до укладення шлюбу у 2005-2006 роках. Після розлучення із позивачкою у вересні 2016 року вона переїхала проживати у будинок матері за адресою [ADDRESS] , забравши свої речі, які вивезла двічі вантажівками. З того часу сім`я фактично розпалася, сторони однією сім`єю не проживали, взаємних прав та обов`язків, спільного бюджету сторони як подружжя не мали, оскільки він мав наміри створити сім`ю з іншою жінкою. Далі до червня 2018 року вони підтримували ділові робочі відносини, так як був спільний бізнес, виконував певні дорученні позивачки, що стосувалися робочих питань. Що стосується проведення спільних ремонтних робіт у будинку у період 2017 -2018 років заперечив, зазначивши що деякі роботи проводилися за час шлюбу, а роботи, які були проведені після його розірвання після 2016 року він проводив за власні кошти та за кошти, які були накопичені ним особисто. Зазначив, що після розірвання шлюбу він відкривав депозитні рахунки у АТ КБ «ПриватБанк» на своє ім`я, куди вносив особисті кошти готівкою через касу, а не за рахунок інших депозитів, як зазначає сторона позивача. У березні 2019 року він уклав шлюб із [PERSON] , у шлюбі з якою у червні 2019 року народилася донька. Крім того, допитаний, за його згодою, як свідок відповідач [PERSON] зазначив, що коли позивачка прийшла жити до нього у будинок у 2007 році, то у будинку вже було проведено опалення, замінені вікна, проведено водопостачання та встановлена душова кабінка, проведено утеплення будинку. У період шлюбу він за власні кошти придбав автомобіль «Volkswagen Tiguan» для себе та за погодженням із позивачкою автомобіль залишився йому після розірвання шлюбу. А позивачу залишився автомобіль Renault Kangoo. Транспортний засіб - мікроавтобус Volkswagen Transporter йому не належить, він взяв його у оренду у гр. [PERSON] для бізнесу. У 2016 році після розірвання шлюбу позивачка приїжджала до нього додому два рази із робітниками хлібозаводу і вивезла все майно із будинку на жовтому мікроавтобусі: дивани, шафи, газову плиту, витяжку, пральну машину, мікрохвильову піч, телевізор, кавоварку, пилосос, комбайн тощо. Опалення у будинку було замінене після розірвання шлюбу у 2016 році. Ремонт у кухні і коридорі проводився також у 2017-2018 році після розірвання шлюбу. Всі чеки та квитанції про придбання будівельних матеріалів позивачка взяла у своєї дочки та сестри, які проводили ремонти у своїх квартирах у м. Суми та у будинку матері по [ADDRESS] . Ремонти там робили [PERSON] і [PERSON] . Щодо права власності на будинок за адресою [ADDRESS] також заперечив, оскільки після смерті матері 2017 році він оформив право власності повністю на вказаний будинок на себе в порядку спадкування. Допитана свідок [PERSON] суду повідомила, що є сестрою позивачки. Вона може зазначити, що у квітні 2007 року вона із матір`ю їздили у будинок до сестри, де проживав [PERSON] в смт. Улянівка. Підлога була провалена, у прихожій цвіль. Кожного року вона їздила до сестри у гості, саджали і викопували картоплю. Після розлучення із відповідачем восени 2016 року позивач переїхала до мами, а потім відповідач прийшов із букетом троянд і вони помирилися і стали знову жити разом. У липні 2017 року було весілля доньки позивачки, де був присутній [PERSON] [INFO] року сестрі святкували 50 років, відповідач був як чоловік. Далі у [PERSON] святкували новий рік, сторони були разом. За час їх спільного проживання сторони робили ремонт у будинку, ремонт у літній кухні, купували меблі та побутові прилади. У будинку у 2017 році робили ремонт [PERSON] та [PERSON] , а потім робили літню кухню, восени 2017 року поклали плитку у дворі. Востаннє вона була у вказаному будинку у березні 2018 року. Свідок [PERSON] повідомила, що є дочкою позивачки, коли мати познайомилася із відповідачем їй було 14 років ( 9 клас). У будинку по [ADDRESS] не було жодних умов проживання, не було санвузла, був літній душ, не було ні меблів, ні стола, ні комп`ютера. Вона спала на матраці. Першим купили холодильник. Далі вона поїхала навчатися у 2011-2015 роках до м. Суми, потім до м. Полтава. Коли приїжджала у гості, то жила у бабусі у с.Куянівка Білопільського району. Після розірвання шлюбу між сторонами через тиждень вони вже помирилися і знову проживали разом. У липні 2017 року було її весілля, і відповідача запросили на весілля як батька, тому що в цей період вони із матір`ю проживали разом, а у січні 2018 року вона народила сина і святкували родини також разом. За час проживання з 2007 року у вказаному будинку сторони купували душову кабінку, пральну машину, бойлер, диван, сейф, гладильну доску, пилосос, стінку, стіл скляний та стільці, мотоблок, бензопилу, мийку для машини, відеокамеру, плиту на кухню, посуд, білизну. Купували автомобілі : сірий джип, рено кенгу, фольсваген бус. Після придбання автомобіля побудували гараж. Проводили ремонтні роботи: міняли вікна, вхідні двері, утепляли фасад будинку, зробили опалення. [PERSON] та [PERSON] робили ремонт у 2016-2017 роках, а саме міняли опалення, електрику, клали плитку . В кінці червня 2018 року мати пішла від [PERSON] взявши із собою лише особисті речі, тому вони із братом забирали її речі із будинку. Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що влітку 2017 року вони із [PERSON] стали сватами, оскільки їх діти одружилися, а [INFO] народився онук, якого забирали із пологового будинку всі разом. Коли вони ходили у гості до [PERSON] , то бачили у будинку ремонт, червоний гарнітур на кухні і скляний стіл. Коли вони вперше із чоловіком прийшли у гості у 2017 році, то тротуарна плитка у дворі вже була. Також вони були у гостях на дні народження відповідача [INFO] , у рамочці стояла спільна сімейна фотографія. Позивачка поїхала із вказаного будинку перед поминами свекрухи у червні 2018 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що є братом відповідача [PERSON] . Його брат із позивачкою проживали в [ADDRESS] . До шлюбу, починаючи з 2005 року він допомагав брату проводити ремонт у домі, зокрема провели водопровід, міняли двері, він клав плитку на кухні, проводив обшивку санвузла пластиком. Опалення у будинку вже було, котел також був. У березні 2017 року їх мати [PERSON] повідомила свідку, що потрібно забрати гроші у [PERSON] , якому вона позичала гроші та дала номер телефона. У серпні він йому дзвонив, але ніхто не відповідав. У жовтні цей чоловік сам йому зателефонував та у листопаді 2017 року повернув позичені у матері гроші у сумі 20 000 доларів США, які свідок віддав відповідачу. Коли після розлучення у 2016 році він приїхав до брата, то позивачка у будинку вже не проживала, прихожої не було, газової плити не було. Брат сказав, що позивачка вивезла все майно. Свідок [PERSON] повідомив, що проживав зі сторонами на одній вулиці у будинку [ADDRESS] . На початку серпня 2016 року він бачив як приїжджала машина і грузили банки, коробки, ящики. Ще через два тижні приїжджав автомобіль із хлібозаводу - жовтий мерседес водій [PERSON] , у автомобіль грузили дивани та шафи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що у серпні 2016 року позивачка попросила його забрати деякі речі із будинку по [ADDRESS] . До цього позивачка просила перевезти речі із с. Куянівка до с. Улянівка: ліжка, диван, стінка, стіл. Свідок [PERSON] повідомив, що із позивачкою знайомі приблизно 8 років. Позивача також знає по роботі. Улітку 2017 року він своїм вантажним транспортом привозив будівельні матеріали: профнастил та шифер для навісу біля хати, розраховувалася із ним позивачка. У липні 2017 року він позичав кошти у позивачки у сумі 250 000 грн. під відсотки, які повернув у квітні 2018 року у сумі 280 000 грн. На початку червня позивачка віддала ці гроші відповідачу. Майно позивача не вивозив. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні повідомили, що у 2016 році вони проводили ремонтні роботи у будинку за адресою : [ADDRESS] . Зокрема, у серпні-вересні 2016 року перероблювали опалення у будинку. Їх найняла позивачка, яка проживала у будинку, з якою вони разом погоджували та закуповували матеріали, труби, котел. Кінець 2016 року перед зимою у дворі інші робітники клали плитку, яка була на піддонах. Далі навесні 2017 року проводили ремонтні роботи у коридорі. Далі у літній кухні : плитка, вагонка, електрика, міняли вікно. За роботу розраховувався відповідач [PERSON] готівкою. Сторони проживали у будинку, після роботи приїжджали разом. Вони бачили як позивача, так і відповідача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що у 2004 році він із [PERSON] домовилися про ремонт у будинку відповідача. В той час у будинку жила його мати та приїжджав брат. В ході ремонту вони збільшили передню частину залу, знесли простінок, збільшили вікно. Дві кімнати підготували під фарбування, пофарбували стелю і стіни. Одна кімната була під шпалери. Далі зробили ванну, каналізацію, уклали плитку, установили сантехніку. Поміняли усі вікна на дубові. Йому допомагав брат [PERSON] . Заслухавши за час розгляду справи позивача [PERSON] та її представників - адвокатів Дрозденка М.М., Муйдінова Р.М., відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Конорєва В.О., свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, повно, всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За правилами ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Відповідно до положень ст. 68 СК України та роз`яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Аналогічні положення закріплені і в ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України. Зокрема, частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до п. п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Суд також звертає увагу, що відповідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 квітня 2007 року у виконкомі Куянівської сільської ради Білопільського району Сумської області, про що складено відповідний актовий запис за № 03. Після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] ( том 1 а. с. 7). Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 27 вересня 2016 року Білопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області, про що складено відповідний актовий запис за № 16 (том 1 а. с. 8). Позивачкою [PERSON] на підтвердження обставин набуття спірного майна та проведення ремонтних робіт у період зареєстрованого шлюбу, а також у період фактичних шлюбних відносин із жовтня 2016 року по 26 червня 2018 року надані письмові докази: копії та оригінали чеків та квитанцій на придбання товарів, копію довідки виконкому Улянівської селищної ради від 16 жовтня 2018 № 1783 про проживання сторін; копії акту від 15.05.2017 року, протоколу № 9 від 15.05.2017 року, постанови № 11 від 18 травня 2017 року, рішення № 14 від 18.05.2017 року, листа № 376 від 9.05.2017 року щодо стосуються проведеної перевірки Білопільською міжрайонною виконавчою дирекцією Сумського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Білопільської міжрайонної виконавчої дирекції Сумського обласного фонду; листа Головного управління ДФС у Сумській області від 16.05.2018 року № 9621; заява [PERSON] про виплату одноразової допомоги на поховання [PERSON] , довідка про смерть [PERSON] ; копії квитанцій про підписку на газети та журнали; копії виписок з банківського рахунку [PERSON] ; копії он-лайн білетів на футбольний матч від 13.09.2017 року (том 1 а.с. 15-26, том 2 а.с. 225-252). Також позивачем на обгрунтування позовних вимог в якості письмових доказів надані фото світлини із зображенням сторін та їх знайомих ( том 1 а.с. 182-197). Щодо заявлених позовних вимог в порядку поділу спільного майна подружжя про визнання за відповідачем [PERSON] майна, а саме: побутової техніки: телевізорів, пральної машини автомат, водонагрівача, холодильника, газової плити, витяжки, газового котлу, мікрохвильової печі, відеокамери, відео реєстратора, пилососа, душової кабіни, тощо всього на суму - 65 597 грн.; меблів : шаф купе, дивану, м`яких кутків, кухонного кутка, вітальні, столу скляного та стільців, прихожої, всього на суму - 66 807 грн.; речей домашнього вжитку: постільної білизни - 4 комплекти , ковдр, набору посуду на 24 особи, набору каструль, 5 картин, всього на суму - 8 700 грн.; техніки: бензокоси, бензопили, мотоблоку, машини для мийки автомобіля, всього на суму 20 345 грн.; зброї: мисливської рушниці Німецького виробництва вартістю 38 000 грн. та пневматичної гвинтівки вартістю 5 000 грн., всього майна на суму - 43 000 грн., суд зазначає наступне. За нормами статей 81 та 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Однак, якщо суд має обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тоді такі обставини справи підлягають доведення сторонами в загальному порядку. Обставини, на які посилалася сторона позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно мали свідчити про придбання вказаного вище у позові майна за спільні грошові кошти та його вартість у період шлюбу, що є характерними ознаками спільного сумісного майна подружжя. Позивач не довела належними та допустимими доказами також обставин проведення ремонтних робіт у спірному домоволодінні у період з 21 квітня 2007 року року по 27 вересня 2016 року. Її доводи про те, у період шлюбу та після його розірвання її грошові кошти та кошти відповідача були об`єднані для набуття майна для спільного користування, ведення ними спільного господарства, проведення ремонтних робіт в інтересах сім`ї у будинку по [ADDRESS] не підтверджені, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України). У своїх поясненнях свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначають обставини того, що у період шлюбу сторонами придбавалося певне майно для спільного користування та проводилися певні ремонтні/будівельні роботи щодо благоусторою домогосподарства по [ADDRESS] , проте конкретних обставин щодо часу придбання майна для спільного користування, його вартість та обсяг, проведення певних робіт у конкретний період часу, вартість ремонтних робіт, витрати щодо утримання та ремонту домоволодіння, у судовому засіданні не зазначили. При цьому допитані свідки зі сторони позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] свідчили про факт перебування їх у господарстві та проведених ремонтних робіт у період після розірвання шлюбу, тобто після 27 вересня 2016 року, що суд не бере до уваги, оскільки факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах не заявлений. Також позивачем в якості доказів надані фотографії із зображенням сторін та їх рідних і знайомих, дослідивши які, можна зробити висновок про те, що [PERSON] та [PERSON] присутні на весіллі доньки позивача, під час виписки із пологового будинку дочки позивача з онуком та ще декілька знімків на яких присутні сторони у справі. Крім того, у своїх поясненнях у судовому засіданні відповідач [PERSON] під час розгляду справи не заперечував, що був присутній на весіллі дочки позивача та на власному автомобілі забирав її з онуком із пологового будинку, спільно із позивачем проводив час у колі знайомих, що не свідчить про обгрунтованість позовних вимог. Отже, представлені стороною позивача фотосвітлини фіксують лише певні факти із життя сторін та їх рідних, проте не доводять обставин, на які посивається сторона позивача у позові. Отже, покази свідків про ведення сторонами спільного господарства, придбання певного майна за спільні грошові кошти у заявлений період, проведення ремонтних робіт в інтересах сім`ї за спільні кошти у будинку по [ADDRESS] , а також наявність у матеріалах справи фотокарток із сумісним відпочинком та святкуванням сторін при відсутності інших доказів, враховуючи протилежні за змістом пояснення відповідача, на думку суду, не є достатніми доказами для встановлення вказаних у позові обставин. Між тим, обставини, які підлягають доказуванню в певний спосіб, не можуть доказуватися іншими способами доказування. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Отже, аналізуючи наявні письмові докази у справі та покази свідків в світлі наведених вище правових норм, беручи до уваги невизнання відповідачем [PERSON] позовних вимог у повному обсязі, суд не може визнати вказані докази належними та допустимими, у зв`язку із тим, що вони не підтверджують обставин щодо придбання вказаного вище у позові майна за спільні грошові кошти та його вартість у період шлюбу, а тому не бере їх до уваги при вирішенні справи при поділі майна подружжя. Суд вважає, що надані стороною позивача письмові докази у їх сукупності також не доводять також факту проведення ремонтних робіт, капіталовкладень та понесення певних витрат на утримання будинку по [ADDRESS] у період зарєєстрованого шлюбу. Крім того, посилання сторони позивача на придбання певного майна та проведення певних робіт після розірвання шлюбу у період із жовтня 2016 року по 26 червня 2018 року взагалі є безпідставним, оскільки позивач [PERSON] не заявляла позовні вимоги і не просила встановити факт її проживання із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як дружини і чоловіка у період з жовтня 2016 року по 26 червня 2018 року у даній справі. Проте, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. При цьому, згідно рекомендацій п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 роз`яснено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти (Постанова Верховного Суду України від 08.06.2016 р.). Звертаючись до суду із позовною заявою та надаючи пояснення у судовому засіданні, [PERSON] зазначила, що у період зареєстрованого шлюбу з 21 квітня 2007 року по 27 вересня 2016 року , а також із жовтня 2016 року по 26 червня 2018 року вони із відповідачем проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, придбавали майно та проводили ремонтні роботи за спільні кошти, маючи спільний сімейний бюджет. Між тим, 05 липня 2019 року рішенням Білопільського районного суду Сумської області у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Улянівська селищна рада Білопільського району Сумської області про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як дружини та чоловіка, відмовлено за недоведеністю. Надалі постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справи Сумського апеляційного суду рішення суду змінено виклавши мотивувальну частину рішення в іншій редакції. Так, колегія суддів зазначила, що за своєю суттю рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним, проте воно мало б бути мотивованим аргументам щодо відмови у задоволенні розглянутих у позовному провадженні вимог про встановлення юридичного факту за відсутності заявленого спору про право, коли матеріально-правові вимоги до відповідача взагалі не заявляються ( том 2 а.с. 168-171). Крім того, враховуючи вказані вище обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання домоволодіння за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею ј частки вказаного домоволодіння, задоволенню не підлягають оскільки вказані вимоги стороною позивача у судовому засіданні не доведені належними доказами. Крім того, під час судового розгляду справи було встановлено, що після смерті матері, відповідач став власником вказаного домоволодіння, яке є його спадщиною після смерті батьків. Виходячи з вищенаведеного, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог в частині поділу транспортних засобів, суд зазначає наступне. Відповідно до договору купівлі - продажу транспортного засобу від 15 серпня 2012 року між ТОВ «Соллі-Плюс.Суми» і відповідачем [PERSON] , останнім був придбаний автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал -В, № шасі/кузова [NUMBER] , сірий, 2012 року, д.н.з. [NUMBER] за суму 310 388 грн., який зареєстрований за відповідачем 16.08.2012 року, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.12-14). Відповідно до положень статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Під час судового розгляду сторонами не заперечувалась обставина, що спірний автомобіль «Volkswagen Tiguan», легковий універсал -В, № шасі/кузова [NUMBER] , сірий, 2012 року, д.н.з. [NUMBER] придбаний 15 серпня 2012 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Транспортний засіб є неподільною річчю, тому в разі поділу майна неподільна річ підлягає присудженню одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Доказів такої домовленості між сторонами суду не надано. Позивач [PERSON] порушує перед судом вимогу про виділення спірного автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», 2012 року, д.н.з. [NUMBER] у її власність, який оцінює у 560 000 грн. Протилежна сторона відповідача із цим не погоджується, заявляючи про те, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти та залишився у його користуванні після розірвання шлюбу за згодою [PERSON] . При цьому відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність у нього особистих грошових коштів сплачених ним за покупку транспортного засобу станом на 15 серпня 2012 року, що свідчить про відсутність підстав необхідних для спростування презумпції спільної власності подружжя на майно. При вирішенні спору в цій частині позовних вимог, суд виходить з того, що під час судового розгляду встановлено, що транспортний засіб - автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал - В, № шасі/кузова [NUMBER] , сірий, 2012 року, д.н.з. [NUMBER] фактично знаходиться у відповідача [PERSON] та перебуває в його особистому користуванні після розірвання шлюбу у 2016 році, що не заперечується сторонами у судовому засіданні. При цьому, суд виходить із вартості автомобіля 310 388 грн., яка зазначена у договорі купівлі - продажу транспортного засобу від 15 серпня 2012 року між ТОВ «Соллі-Плюс.Суми» і відповідачем [PERSON] не оспорюється, а не вартістю, яка зазначена позивачем - 560 000 грн., вважаючи її не доведеною. За таких встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково щодо визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та виділення його у власність відповідача [PERSON] та в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, стягнути із відповідача на користь позивача 1/2 вартості вказаного транспортного засобу, що становить 155 194 гривні. Що стосується вимог [PERSON] про визнання за відповідачем [PERSON] право власності на автомобіль марки «Volkswagen Transporter», вартістю 364 000 грн., то суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами ні факту його придбання у період шлюбу, ні його вартості взагалі. Щодо позовних вимог в частині поділу банківських рахунків/вкаладів, відкритих в АТ КБ «Приватбанк» суд зазначає наступне. Так, відомості про наявні депозити на ім`я відповідача [PERSON] підтверджуються довідкою АТ КБ «Приватбанк» та випискою про рух коштів на його рахунках станом на 26.12.2018 року (том 1 а.с. 212-248 ). 1) Судом із вказаної виписки по рахунку № [NUMBER] встановлено, що на ім`я відповідача [PERSON] під час шлюбу 05 січня 2015 року був відкритий депозит на суму 100 000 грн. відповідно до договору, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №SAMDNWFD0070436182001. Надалі, станом на 05 січня 2016 року залишок по вказаному депозиту разом із відсотками складав 117 787,42 грн. 06 січня 2016 року було здійснено переказ депозиту із відсотками на загальну суму 117 878,42 грн на вклад "до витребування" для продовження депозитного договору від 05 січня 2015 року і вже із рахунку № [NUMBER] вбачається, що 06 січня 2016 року був відкритий депозит на суму 117 787,42 грн. Далі депозит на цьому рахунку 15 лютого 2016 року поповнювався на суму 48 000 грн. і 22 квітня 2016 року - на суму 47 396, 07 грн. 07 липня 2016 року сума коштів на рахунку становила 226 085,60 грн. Надалі 09 липня 2016 року вклад було розміщено на суму 229 440,45 грн. для продовження на новий строк, а 10 січня 2017 року вклад у сумі 229 450,45 грн. був повернутий по договору №SAMDNFWFD0070982114301 від 06 січня 2016 року відповідачу, та надалі ще розміщався на новий строк. При цьому судом встановлено, що станом на час розірвання шлюбу 27.09.2016 року сума коштів на рахунку № [NUMBER] становила 229 450, 55 грн., які суд визнає спільним сумісним майном подружжя, а отже вказані кошти підлягають розподілу між сторонами кожному по Ѕ частці ( том 1 а.с. 214-215, 221). Доводи позивача, що надалі 18 січня 2018 року вказані кошти в сумі 229 460,77 грн були розміщені як вклад по вказаному договору для продовження на новий строк, а 22 січня 2018 року такий вклад на суму 229 460,77 грн був знятий і 22 січня 2018 року грошові кошти були перенесені на картковий рахунок № [NUMBER] і знаходилися на цьому рахунку до 21 червня 2018 року, суд не бере до уваги, оскільки вказані операції із грошовими коштами проводилися відповідачем після розірвання шлюбу. 2) Також із виписки по рахунку № [NUMBER] судом встановлено, що відповідачем [PERSON] 18 березня 2015 року був відкритий депозит на суму 12 351 грн. відповідно до договору, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» № [NUMBER] . На час розірвання шлюбу 27.09.2016 року сума коштів на рахунку становила 36 817,05 коп., які суд визнає спільним сумісним майном подружжя, а отже вказані кошти також підлягають розподілу між сторонами порівну по Ѕ частці (том 1 а.с. 218-219). 3) Також із виписки по рахунку № [NUMBER] встановлено, що на ім`я відповідача [PERSON] 30 червня 2015 року був відкритий депозит на суму 150 000 грн. відповідно до договору, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» №SAMDNWFD0070694096900. 01 жовтня 2015 року залишок на рахунку становив 186 670,87 грн., і був переведений для продовженння на вклад «до витребування » для продовження строку депозиту. 02 жовтня 2015 року кошти в сумі 180 000 грн. були розміщені як депозит на рахунку № [NUMBER] за договором №SAMDNWFD0070839293801, далі 05 квітня 2016 року грошові кошти у розмірі 197 116,19 грн. були розміщені як вклад по договору на новий строк, і 06 жовтня 2016 року повернуті відповідачу за вказаним вище договором від 30.06.2015 року. Проте, станом на час розірвання шлюбу 27.09.2016 року сума коштів на рахунку становила 197 124, 86 грн., які суд визнає спільним сумісним майном подружжя, а отже вказані кошти також підлягають розподілу між сторонами порівну по Ѕ частці ( том 1 а.с. 220-222). 4) Також із виписки по рахунку № [NUMBER] встановлено, що на ім`я відповідача [PERSON] 29 грудня 2015 року був відкритий депозит на суму 125 000 грн. відповідно до договору, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» № [NUMBER] . Цей вклад був поповнений 22 квітня 2016 року на суму 24 015,39 грн., а далі вклад повернутий 30 червня 2016 року. 02 липня 2016 року знову розміщений вклад на суму 161 579,55 грн., а 03 січня 2017 року повернений відовідачу у сумі 161 586,66 грн. 05 січня 2017 року розміщений на новий строк на суму 161 586,66 грн., а 06 липня 2017 року повернутий відповідачу у сумі 161 593,80 грн. 08 липня 2017 року кошти з відсотками у сумі 161 593,80 грн. знову розміщувалися як вклад і 02 серпня 2018 року у сумі 161 594,45 грн. зняті відповідачем. Проте, станом на час розірвання шлюбу 27.09.2016 року сума коштів на рахунку становила 161 586,66 грн., які суд визнає спільним сумісним майном подружжя, а отже вказані кошти також підлягають розподілу між сторонами порівну по Ѕ частці ( том 1 а.с. 235-236). Таким чином загальна сума грошових коштів, встановлена судом і підтверджена письмовими матеріалами справи, яка була розміщена на депозитних рахунках/вкладах, відкритих в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я відповідача [PERSON] у період шлюбу і залишалася там на момент розірвання шлюбу 27 вересня 2016 року складає 624 979, 12 грн., яку суд визнає спільним сумісним майном подружжя та, в порядку поділу майна набутого за час шлюбу, стягненню із відповідача на користь позивача підлягає 1/2 частка грошових коштів, яка складає 312 489, 56 грн. Крім того, судом встановлено, що 21 червня 2018 року на ім`я відповідача [PERSON] були відкриті депозити : -на суму 100 000 грн. відповідно до договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» № [NUMBER] , що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] ; -на суму 200 000 грн. відповідно до договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» № [NUMBER] , що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] ; -на суму 200 000 грн. відповідно до договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» № [NUMBER] , що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] . Також із довідки банку та виписки по рахунку № [NUMBER] встановлено, що на ім`я відповідача [PERSON] 04 липня 2017 року був відкритий депозит на суму 10 000 доларів США, відповідно до договору, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» № [NUMBER] . Сторона позивача посилалася на ті обставини, що вказані грошові кошти, розміщені на вище зазначених депозитних вкладах, відкриті [PERSON] після розірвання шлюбу - 21 червня 2018 року на суму 500 000 грн. та 04 липня 2018 року на суму 10 000 доларів США, утворилися за рахунок грошових коштів із інших депозитних рахунків, відкритих за час шлюбу, спільних заощаджень, а також поверненої у квітні 2018 року позики [PERSON] , а тому просила суд визнати також вказані грошові кошти спільним сумісним майном подружжя та здійснити їх розподіл між сторонами у справі по Ѕ частці кожному. Проте, із матеріалів справи судом встановлено, що при оскарженні ухвали про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову стороною відповідача були надані копій договорів від 21 червня 2018 року № SAMDNWFD0071979222401, № SAMDNWFD0071979212901, № SAMDNWFD0071979219501 між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» про відкриття депозитних вкладів на 100 000 грн., 200 000 грн., 200 000 грн., а також копії квитанцій АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» від 21.06.2018 року про внесення відповідачем [PERSON] грошових коштів у сумі 500 000 грн. готівкою через касу ( том 2 а.с.137). Також вказаний факт щодо внесення 21.06.2018 року грошових коштів у сумі 500 000 грн. та 04.07.2017 року грошових коштів у сумі 10 000 доларів США відповідачем [PERSON] готівковими коштами при відкритті депозитів через касу банку підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» від 29.10.2019 року ( том 2 а.с. 220). Враховуючи викладене суд зазначає, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 квітня 2007 року по 27 вересня 2016 року, факт спільного подальшого проживання однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах до 26 червня 2018 року стороною позивача не встановлено і позовної вимоги в межах даного позову не заявлено, а тому відкриті відповідачем [PERSON] депозитні рахунки після 27 вересня 2016 року є власністю відповідача. Крім того, сторона позивача не довела факту того, що грошові кошти, розміщені на вказаних вище депозитних вкладах, відкриті [PERSON] після розірвання шлюбу - 21.06.2018 року на суму 500 000 грн. та 04.07.2028 року на суму 10 000 доларів США, утворилися за рахунок грошових коштів із інших депозитних рахунків, відкритих за час шлюбу, спільних заощаджень, а також поверненої у квітні 2018 року позики [PERSON] . Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя в частині поділу банківських рахунків/вкладів, відкритих в АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню та стягненню із відповідача на користь позивача 312 489, 56 грн., що складає 1/2 частки від спільних грошових коштів сторін у сумі 624 979, 12 грн. Згідно із вимогами ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 ст. 16 ЦК України визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Під час розгляду цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглянув справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору та їх представниками. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 «Про судове рішення» передбачено, що суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надати оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вирішуючи даний спір, суд повинен надати належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження заявлених позовних вимог щодо обставин, часу, обсягу набуття спірного майна сторонами, його вартості, обставини витрат на ремонтні робити та інші капіталовкладення під час перебування у шлюбі, внаслідок спільної праці або за спільні кошти. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Всупереч зазначеному вище, позивач не довела належними та допустимими доказами факту набуття спільно нажитого майна подружжя, а саме : побутової техніки на суму 65 597 грн., меблів на суму 66 807 грн., речей домашнього вжитку на суму 8 700 грн., техніки на суму 20 345 грн., транспортного засобу марки Transporter вартістю 364 000 грн., зброї на суму 43 000 грн. та його вартість, наявність майна на час розівання шлюбу. Її доводи про те, що між сторонами у період та за спільні кошти подружжя було набуте зазначене майно для спільного користування, яке після розірвання шлюбу залишилося у відповідача, а також сторонами велося спільне господарство, проводилися ремонтні і будівельні роботи в домогосподарстві в інтересах сім`ї за спільні кошти на суму 258 400 грн., нічим не підтверджені, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Обставини, на які посилалася сторона позивача в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження, оскільки відсутні докази які б беззаперечно мали свідчити про обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення шлюбу, джерело і час його придбання за спільні грошові кошти, що є характерними ознаками спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищевикладене, надавши оцінку заявленим вимогам позивача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін і їх представників, оцінивши показання свідків, а також діючи в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання спільним сумісним майном подружжя транспортний засіб - автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», легковий універсал -В, № шасі/кузова [NUMBER] , сірий, 2012 року, д.н.з. [NUMBER] , виділивши його у власність відповідача та в порядку поділу майна, стягнути з нього половину вартості автомобілю, що становить 155 194 грн. Також суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання спільним сумісним майном подружжя грошових коштів в сумі 624 979 12 грн., які були розміщені на депозитних рахунках в АТ КБ „ПРИВАТБАНК" на ім`я відповідача у період шлюбу. В порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, необхідно стягнути із відповідача на користь позивача 1/2 частку вказаних грошових коштів, що становить 312 489 грн. 56 коп. У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, слід відмовити за недоведеністю. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Відповідно до вимог ч. 7-8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення Таким чином заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, застосовані ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 05 грудня 2018 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial