Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON] ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що він є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру на підставі Ордеру №24141 від 18.10.2000 було надано для заселення [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згодом, в квартирі були зареєстровані інші члени родини, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті основного квартиронаймача - [PERSON] , договір найму був переоформлений на її доньку - [PERSON] , однак остання [INFO] померла, після чого основним квартиронаймачем став позивач. У зазначеній квартирі відповідач 1 та відповідач 2 не проживають вже більше 10-ти років, жодної участі по сплаті комунальних послуг не приймають, їх фактичне місце проживання позивачу не відоме, у зв`язку із чим останній звернувся з даним позовом до суду та просить визнати відповідачів 1, 2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явився, однак його представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надсилали. Про причини неявки суд не повідомляли, відзивів та інших заяв з процесуальних питань від них до суду не надходило. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 18.10.2000 року на підставі Ордеру на житлове приміщення №24141, [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, [PERSON] - син, надано для заселення житлове приміщення по [ADDRESS] . Згодом, у даній квартирі були зареєстровані інші члени родини, а саме [PERSON] - внук позивача, [PERSON] - теща позивача, [PERSON] - онучка позивача, [PERSON] - онук позивача. Після смерті основного квартиронаймача - [PERSON] , договір найму було переоформлено на її доньку [PERSON] , що підтверджується витягом з Наказу №113 від 14.07.2011 року. [INFO] [PERSON] померла, після чого основним квартиронаймачем став позивач. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що відповідачі 1, 2 у вищевказаній квартирі протягом 10-ти років не проживають, витрат по її утриманню не несуть. На підтвердження їх не проживання у даній квартирі до позовної заяви додано копію нотаріально посвідченої Заяви №343, 344, у змісті якої [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій та без будь-якого тиску зі сторони, повідомляють, що відповідачі 1, 2 з 2012 року у квартирі [ADDRESS] фактично не проживають. Також, в матеріалах справи міститься копія Довідки, що відповідач 2 зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , яка видана адміністрацією Коренівської сільради Коренівського району Курської області. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно за частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. За приписами ст. 72 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України), визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Матеріалами справи підтверджується право найму позивачем квартири [ADDRESS] . Зокрема, з витягу з наказу №113 від 14.07.2011 вбачається переоформлення договору найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] , у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] , який було переоформлено на її доньку [PERSON] . При цьому, у вищевказаному витязі зазначено склад сім`ї, серед якого позивач зазначений як - батько [PERSON] , однак, [INFO] остання померла, що підтверджується копією її свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , у зв`язку із чим основним квартиронаймачем став позивач. 3гідно із ст. 64 Житлового кодексу УРСР (далі по тексту - ЖК УРСР), члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. За нормою ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі 1, 2 протягом 10-ти років у квартирі [ADDRESS] , не проживають, витрат по її утриманню не несуть, будь-яких інтересів щодо неї не проявляють. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі 1, 2 у добровільному порядку залишили житлове приміщення за вищевказаною адресою та не проживають за місцем реєстрації без поважних причин, що значно перевищує шестимісячний строк, встановлений статтею 71 ЖК України, протягом якого за тимчасово відсутньою особою зберігається право на жиле приміщення. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами стст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами чч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки відповідачі 1, 2 у спірній квартирі не проживають, сплату за комунальні послуги будучи зареєстрованими у цій квартирі не здійснюють, що також порушує права та законні інтереси позивача, як основного квартиронаймача, на свій розсуд користуватись і розпоряджатись цим майном, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 992,40 грн. судового збору.

Outcome: approved