Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

В провадженні Франківського районного суду м. Львова знаходиться на розгляді позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шафран Р. І., про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом; зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Заплотинської О. Б., про встановлення нікчемності правочину. Так Позивач за первісним позовом свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер дідусь - [PERSON] , [INFO] , який до дня смерті проживав за адресою: [ADDRESS] , отже відкрилася спадщина по його смерті. На день смерті [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] , оскільки така була придбана його дружиною - [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 14.08.2001 за № 5215. [PERSON] перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі понад 60-т років - до часу своєї смерті, отже згідно із ст.ст. 22, 24 КпШС, який діяв на той час, майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю, окрім одержаного в дар або в порядку спадкування. Таким чином набута 14.08.2001 квартира [ADDRESS] знаходилася у спільній сумісній власності [PERSON] і [PERSON] . Аналогічні положення містяться у ст. 368 ЦК України та ст. ст. 70, 71 СК України, які були чинними на час смерті [PERSON] . Так, [PERSON] у відповідності до заповіту складеного [PERSON] 10.05.2013 посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Заплотинською О.Б. за реєстровим № 461 є спадкоємцем померлого. Реалізуючи свої спадкові права у відповідності до ст.ст. 1216, 1223, 1233, 1268, 1269 ЦК України 11.10.2013 - в межах строку на прийняття спадщини визначеного ст. 1270 ЦК України, позивач оформила заяву про прийняття спадщини по смерті [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО Заплотинською О.Б. за реєстровим № 1038 та поштою скерувала її до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори - за останнім місцем проживання померлого [PERSON] . В [INFO] померла бабця позивачки - [PERSON] . В травні 2017 року [PERSON] звернулася до вказаної нотаріальної контори з письмовим запитом. У відповідь на письмовий запит остання листом за № 1567/02-14 від 22.05.2017 отримала відповідь від П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, із якої вбачалося, що за її заявою 14.06.2013 була заведена спадкова справа № 415/2013 по смерті [PERSON] , проте постановою нотаріуса від 25.04.2014 за № 1178/02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з мотивів відсутності правовстановлюючого документу щодо частини квартири, оскільки за відсутності правовстановлюючих документів нотаріус позбавлений можливості оформити спадщину. Однак, про наявність такої постанови нотаріуса на той час [PERSON] нічого не було відомо. Так, лише в червні 2017 року [PERSON] стало відомо, що 21.04.2016 бабця - [PERSON] уклала з сестрою позивачки - [PERSON] договір купівлі - продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО - Шафран Р.І. за реєстровим № 1206, відповідно до якого власником квартири стала [PERSON] , але враховуючи викладені вище обставини [PERSON] неправомірно розпорядилася цілою квартирою, проігнорувавши право власності на частку у ній померлого [PERSON] , яка на час укладення згаданого договору купівлі - продажу спірної квартири від 21.04.2016 в силу приписів ч.5 ст.1268 ЦК України належала [PERSON] , як одержана в порядку спадкування за заповітом, приховала від нотаріуса ці обставини, чим порушила останньої законні права та інтереси. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати недійсним та скасувати, з часу оформлення, договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , укладений 21.04.2016 між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО - Шафран Р.І. за реєстровим № 1206 та скасувати відповідну державну реєстрацію вказаного договору, як правочину. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яке набуте з 19.05.2013 в порядку спадкування за заповітом по смерті її діда - [PERSON] [INFO] , з дня смерті спадкодавця. 21 липня 2017 на адресу суду поступив зустрічний позов від [PERSON] який мотивує тим, що 10 травня 2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Заплотинською О.Б. посвідчено заповіт [PERSON] , яким останній на випадок своєї смерті заповів належно йому на праві власності Ѕ частку квартири [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] .. При посвідченні даного заповіту були присутні свідки: [PERSON] та [PERSON] .. Проте, вищевказаний заповіт посвідчений з порушенням норм чинного законодавства України. Так, свідок [PERSON] являється членом сім`ї [PERSON] , а саме її цивільним чоловіком. На думку позивачки за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] проживають однією сім`єю з 2007 року. Більше того, в останніх є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Отже, вищевказаний заповіт вчинений із порушенням ст. 1257 ЦК України. На підставі вищевикладеного, просить задоволити зустрічні позовні вимоги та відмовити в задоволенні первісного. 05 вересня 2018 року на адресу суду поступили від [PERSON] додаткові пояснення до зустрічного позову, які мотивовані тим, що [PERSON] в момент посвідчення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Так, мова [PERSON] була не членороздільною в останній період життя та по стану здоров`я останній не міг бути дієздатним. 11 жовтня 2018 року на адресу суду поступила заява від [PERSON] про збільшення підстав позову та призначення судової посмертної психіатричної експертизи 14 листопада 2018 року на адресу суду поступив відзив від [PERSON] , який мотивований тим, що дійсно у неї із [PERSON] є спільна дитина, проте він не є для неї а ні родичем, за відсутності кровного споріднення, а ні членом сім`ї, оскільки, як станом на травень 2013 року так і в даний час не проживають однією сім`єю - проживають окремо, не мають спільного побуту, взаємних прав і тим більше обов`язків тощо. Позивач за первісним позовом, зазначає про те, що відповідач намагаючись поєднати в одному позові різні, при цьому суперечливі, підстави для оспорення заповіту [PERSON] зловживає своїми процесуальними правами, оскільки виклала у позові усі можливі підстави для оспорювання заповіту, проте їх спільне доказування призведе до значного затягування строків розгляду справи та обтяжить суд необхідністю одночасно досліджувати взаємосуперечливі докази. Отже визнання [PERSON] спірного правочину (заповіту) одночасно і нікчемним, з мотивів його невідповідність вимогам чинного законодавства і оспорюваним, з мотивів не усвідомлення заповідачем значення своїх дій, фактично розуміє під собою одночасне визнання і заперечення позивачем формального дотримання вимог до такого виду нотаріальних дій, отже само по собі спростовує всю правову конструкцію позову [PERSON] щодо нікчемності заповіту від 10.05.2013 складеного [PERSON] , оскільки за умови ствердження [PERSON] про нікчемність заповіту, як правочину, такий не може оспорюватися з інших мотивів, адже за вимогами закону не породжує жодних правових наслідків, від так спростування (оспорення) з інших, окрім констатації самого факту нікчемності, підстав є недопустимим. На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні позову. 05 лютого 2020 року представником позивача за первісним позовом долучено до матеріалів справи рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2018 року, по справі №753/15901/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю в період з лютого 2012 по грудень 2016 р. 14 вересня 2020 року на адресу суду поступила заява від [PERSON] , про залишення без розгляду заяви про збільшення підстав позову та призначення експертизи. Крім того, 14 вересня 2020 року на адресу суду поступили пояснення від [PERSON] стосовно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2018 року, які мотивовані тим, що таке рішення не є беззаперечним доказом відсутності сімейних відносин [PERSON] із спадкоємцем за заповітом - [PERSON] . На виконання ухвали Франківського районного суду м. Львова від 10.11.2020 року, на адресу суду поступив лист від Державної прикордонної служби України, яким надано інформацію стосовно перетину Українського кордону [PERSON] та [PERSON] . 11 квітня 2022 року на адресу суду надійшли пояснення [PERSON] - колишньої дуржини [PERSON] , які мотивовані тим, що остання в даний час не пригадує будь-яких обставин свого спільного проживання із [PERSON] , оскільки минуло багато часу. 03.08.2022 р. на адресу суду поступили письмові пояснення від представника [PERSON] - [PERSON] , в яких зазначено про підтримання заявлених позов в частині визнання права власності та визнання недійсним правочин. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначила, що при складанні заповіту була присутня. Нотаріус заповіт зачитував. [PERSON] являється її колишнім співмешканцем та батьком дитини. У 2012 році вони розійшлись, спільного майна не було. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив заявлені позовні вимоги задоволити, а в зустрічному - відмовити. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском позовної давності та задоволити зустрічний позов. В судове засідання Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Шафран Роман Іванович не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву чи пояснень не надходило. На підставі ст. 223 ЦПК України, така неявка не перешкоджає розгляду справи. В судове засідання приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Заплотинська Олена Борисівна в судове засідання не з`явилася, однак подала на даресу суду 27 липня 2022 року заяву про розгляд справи без її участі. Щодо заявлених вимог, посилається на розсід суду. Суд, заслухавши думку учасників та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до наступного висновку. При вирішенні спору суд керується наступними положеннями закону. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути - визнання права. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). У відповідності до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] понад 60 років перебували у зареєстрованому шлюбі. Даний факт ніким не оспорюється. Так, за час спільного проживання [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS] . Верховний Суд України України, за наслідками розгляду аналогічної справи-№ 346/5216/18(провадження № 61-3050св21) - у своїй постанові від 28.07.2021 зробив правовий наступний висновок: «Відповідно до статті 22 КпШС України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З аналізу зазначених норм вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно». Також Верховний Суд України у своїй постанові від 04.03.2019 по справі № 337/3732/16-ц (провадження № 61-11053св18) наголосив: «При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно положень ч.1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Так, у відповідності до заповіту складеного [PERSON] 10.05.2013 посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Заплотинською О.Б. за реєстровим № 461 [PERSON] є спадкоємцем померлого. Відповідно до ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках, свідками не можуть бути в тому числі. члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом. При посвідченні даного заповіту були присутні свідки: [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що свідок [PERSON] та [PERSON] мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Так, згідно Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2018 року, по справі №753/15901/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] встановлено факт проживання однією сім`єю сторін в період з лютого 2012 по грудень 2016 р. Крім того, в матеріалах справи наявний лист від Державної прикордонної служби України, згідно якого надано інформацію стосовно перетину Українського кордону [PERSON] та [PERSON] . Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , неодноразово спільно перетинали межі України. Так, в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив про те, що [PERSON] та [PERSON] мають спільного сина, разом їздили на відпочинок, здійснювали покупку квартири в Києві та земельної ділянки у Сваляві. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що при ньому [PERSON] заповіт не читав і не підписував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що [PERSON] особисто зачитував та підписував заповіт в присутності свідків та нотаріуса. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно вимог ч. 4 ст.3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України. Так, суд звертає увагу на те, що в [PERSON] та в [PERSON] хоча і є спільна дитина та такі неодноразово разом перетинали кордон, дані факти не доводять спільного проживання останніх та ведення спільного господарства та бюджету, що виключає можливість прийти до висновку про те, що останні є «сім`єю». Суд також звертає у вагу на те, що свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив про те, що [PERSON] та [PERSON] робили спільні покупки житла та земельної ділянки, однак такі факти нічим не підтверджуються. Більше того, до суду не надана інформація за якою саме адресою вищевказані особи разом проживали, чи були там зареєстровані. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущенні. На підставі вищевикладеного, суд не бере до уваги доводів [PERSON] про нікчемність спірного заповіту. В силу приписів ст. 1231 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Стаття 1298 ЦК України визначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. 11.10.2013 р. [PERSON] оформила заяву про прийняття спадщини по смерті [PERSON] , яка була посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО Заплотинською О.Б. за реєстровим № 1038 та поштою скерувала її до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. 21.04.2016 бабця - [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі - продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО - Шафран Р.І. за реєстровим № 1206, відповідно до якого власником квартири стала [PERSON] . Згідно абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст.215 ЦК України, особа, яка не була учасником правочину, може звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до первісного стану. Так, [PERSON] зазначає про те, що про визнання спірного договору недійсним вказує порушення її права в частині реалізації права власності на Ѕ квартири. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, у тому числі, речові права на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) встановлено, що державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону, Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пунктами 1-3 ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 352/1021/19 зазначено, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Крім цього, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». В [INFO] померла бабця позивачки - [PERSON] . Так, листом за № 1567/02-14 від 22.05.2017 [PERSON] отримала відповідь від П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, із якої вбачалося, що за її заявою 14.06.2013 була заведена спадкова справа № 415/2013 по смерті [PERSON] , проте постановою нотаріуса від 25.04.2014 за № 1178/02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з мотивів відсутності правовстановлюючого документу щодо частини квартири, оскільки за відсутності правовстановлюючих документів нотаріус позбавлений можливості оформити спадщину. Позивач по справі після з`ясування про порушення його прав на частину спадкового майна не звертався з відповідним позовом про визнання права власності на спадкове майно в суд. Твердження представника позивача на спростування доводів представника відповідача щодо відсутності підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності про те, що примірник постанови про відмову від 25.04.2014 було надано представнику - [PERSON] , а не [PERSON] судом до уваги не беруться з огляду на наступне. Згідно постанови державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори від 25.014.2014 року №1178/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, таку було отримано 15.05.2014 року представником [PERSON] - [PERSON] за довіреністю. Згідно ч.1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно положень ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Так, у суду відсутні підстави вважати, що позивачка не знала і не могла дізнатися про наявність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, адже як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , діяла за довіреністю, виступала від імені та в інтересах саме позивачки. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для даних правовідносин не встановлено спеціальної позовної давності. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім цього, суд звертає увагу, що закон не вимагає певної форми подання заяви про застосування позовної давності письмової чи усної, зробленої в ході судового засідання.Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18). З позовом про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом позивач звернувся у вересні 2017 року, тобто з порушенням строків позовної давності, наслідки пропуску яких відповідач просить застосувати до даних позовних вимог та відмовити в їх задоволенні. Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності, ураховуючи заяву представника відповідача, зроблену ним у письмових поясненнях, які долучено до матеріалів справи у судовому засіданні 13.12.2022 року. Щодо зустрічного позову [PERSON] то суд звертає увагу на те, що остання не навела належних та допустимих доказів, які би давали підстави визнати спірного заповіту нікчемним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем та відповідачем (за основним позовом, а позивачем за зустрічни м).

Outcome: dismissed