Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

I. Зміст позовних вимог. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «АВАНСАР»» (далі - відповідач), в якому просить визнати виконавчий напис №75920, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 31.05.2021 про стягнення з [PERSON] на користь відповідача заборгованості в сумі 65513,86 гривень таким, що не підлягає виконанню. Стягнути з відповідача судовий збір в сумі 992,40 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень. II. Позиція позивача. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на початку вересня 2022 року позивач отримала постанову про відкриття виконавчого провадження від 10.08.2022, а також виклик державного виконавця. З вищезазначених документів стало відомо про наявність виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка М. від 31.05.2021 №75920, згідно якого стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість в сумі 65513,86 гривень за період з 10.05.2016 по 28.05.2021 згідно кредитного договору №200247454 від 10.05.2016, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та позивачем. У той же час позивача не було повідомлено про вчинений виконавчий напис, крім того останній був посвідчений із невідповідністю законодавчо визначеним вимогам документів, поданих нотаріусу для здійснення напису. Нотаріусом та відповідачем не повідомлено позивача про наявну заборгованість і будь-яких повідомлень по факту звернення для здійснення виконавчого напису по кредитній заборгованості не надходило, що позбавило позивача можливості оспорити заборгованість та вжити засоби для захисту. Позивач не отримувала будь-яких претензій від відповідача щодо сплати заборгованості за кредитом. Зазначає, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такої. Крім того звернув увагу на ту обставину, що кредитний договір між позивачем та ПАТ «Банк Михайлівський» не посвідчений нотаріально. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», главу 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, п. п. 1, 3.2 Постанови КМУ від 29.06.1999 №1172 « Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», за вимогами яких відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, як повинна на момент відповідного звернення існувати заборгованість. Тому з урахуванням відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірності заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Обґрунтовуючи вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначає, що між адвокатом Чобанюком М.М. та позивачем було укладено договір про надання правничої допомоги від 23.09.2022, згідно п. 4.1 якого за наведені послуги нею було сплачено 6000 гривень. Факт надання перелічених послуг та оплати професійної правничої допомоги стверджується описом виконаних робіт у формі рахунку від 21.10.2022 та квитанцією від 21.10.2022. У судове засідання позивач та представник позивача не прибули, подали заяву про розгляд справи без їх участі, у якій зазначили що позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. ІІІ. Заперечення відповідача. Відповідач в судове засідання не прибув, про час і місце його проведення повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив, заперечень проти позову не надав, тому на підставі ст. 280 ЦПК України, за письмової згоди позивача, суд постановив здійснювати заочний розгляд справи. IV. Пояснення третіх осіб. Треті особи правом на подання письмових пояснень щодо позову не скористалися, явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі та судової повістки, причини неявки суду не повідомили. V. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 03.11.202 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 24.11.2022, задоволено клопотання позивача про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. та ТОВ «Фінансова компанія «АВАНСАР» матеріалів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис №75920 від 31.05.2021. Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи Коломийський відділ державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд вважає за можливе постановити розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. VІ. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.08.2022 ВП№69601330 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису №75920 від 31.05.2021, яким стягнуто з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія «АВАНСАР» заборгованість у сумі 65513,86 гривень. Згідно виклику державного/приватного виконавця від 10.08.2022 №51285 [PERSON] зобов`язано з`явитись до виконавця 18.08.2022 10:00 щодо сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надати підтверджуючі документи про сплату. З виконавчого напису від 31.05.2021, зареєстрованого в реєстрі за №75920, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., вбачається, що з [PERSON] запропоновано стягнути невиплачені грошові кошти на користь ТОВ «Фінансова компанія «АВАНСАР», якому ТОВ «Фінансова компанія «ФАГОР» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу №27/05/2020-4 від 27.05.2020, якому у свою чергу ТОВ «Фінансова компанія «ПЛЕЯДА», якому у свою чергу ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору факторингу №1905 від 19.05.2016 відступлено право вимоги за кредитним договором №200247454 від 10.05.2016, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] . Запропоновано задовольнити вимоги відповідача та стягнути з позивача за період з 10.05.2016 по 28.05.2021 включно суму у розмірі 65513,86 гривень. Згідно заяви (оферти) №200247454 23.03.2015 [PERSON] оформила картковий рахунок у ПАТ «Банк Михайлівський» з максимальним кредитним лімітом на суму 50000 гривень. Відповідно до квитанцій №3364214 від 30.04.2015 та №4658432 від 29.10.2015 [PERSON] вносилась готівка на картковий рахунок в сумі 90 гривень та 570 гривень відповідно. VІІ. Норми права, які застосував суд Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» від 02.09.1993 №3425-XII (далі по тексту - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 (далі - Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Відповідно до ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За правилами ст. 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Підпунктами 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Згідно Переліку стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами відбувається за умови надання наступних документів. По нотаріально посвідчених договорах, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) д ля одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов?язання. По іпотечних договорах, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання д ля одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Стаття 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. VIІІ. Оцінка суду Позивач зазначаючи, що виконавчий напис щодо стягнення з нього заборгованості вчинено з порушенням вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Закону, звернувся до суду з цим позовом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов?язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов?язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №137/1666/16-ц та у постанові від 02.07.2019 у справі №916/3006/17. З вищезазначеного випливає, що вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Документи, які підтверджують безспірність заборгованості, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж беззаперечно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі та саме за цей період. З матеріалів справи не вбачається наявності у ТОВ «Фінансова компанія «АВАНСАР»» права на стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором №200247454 від 10.05.2016, про який зазначено в оскаржуваному виконавчому написі, оскільки ні відповідачем, ні нотаріусом не надано жодних матеріалів, які стали підставою для здійснення виконавчого напису. У виконавчому написі зазначено, що при його вчиненні нотаріус керувався ст. 87 Закону про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 №1172. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів стосується нотаріально посвідчених договорів. У той же час підставою для здійснення виконавчого напису став договір, який нотаріальному посвідченню не підлягає, відповідно нотаріально посвідчений не був, що у свою чергу робить передчасним твердження нотаріуса про фактичну безспірність вимоги про стягнення заборгованості. З наданих суду документів неможливо встановити чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, а відповідачем не подано до суду жодних належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача. ІХ. Висновок суду Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов?язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Судом не встановлено тих обставин, що позивач має безспірні зобов?язання перед відповідачем, або відповідач має право безспірної вимоги до позивача за кредитним договором №200247454 від 10.05.2016, укладеним між нею та ПАТ «Банк Михайлівський». За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. Х. Розподіл судових витрат Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При такому вирішенні позову, з відповідача слід стягнути на користь позивача 992 гривні 40 копійок в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14.04.2021 №757/60277/18-ц. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6000 гривень. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу позивачем подано договір про надання правничої допомоги від 23.09.2022, укладений між [PERSON] та адвокатом Чобанюком М.М., квитанцію серії ААІ №166377 на суму 6000 гривень та опис виконаних робіт у формі розрахунку від 21.10.2022. так з опису виконаних робіт вбачається, що на підставі договору про надання правової допомоги від 23.09.2022 були надані наступні послуги: попереднє вивчення адвокатом матеріалів, що стосуються позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню 2 год вартістю 500 гривень; опрацювання адвокатом законодавства спірних правовідносин, судової практики 4 год. вартість 1000 гривень; формування адвокатом правової позиції 2 год. вартість 500 гривень; складання адвокатом позовної заяви 8 год. Вартість 2000 гривень; участь адвоката у судових засіданнях в якості представника представника позивача по справі 8 годин вартість 2000 гривень. У той же час по справі за позовом [PERSON] було призначено два судові засідання, одне з яких за клопотанням представника позивача відкладено, друге за клопотанням представника позивача проведено за його відсутності і відсутності позивача. Враховуючи викладене відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в частині участі представника позивача в судових засіданнях на загальну суму 2000 гривень. У той же час, з урахуванням вищенаведеного, суд, приходить до висновку, що решта суми в розмірі 4000 гривень, заявлена до відшкодування є співмірною з обсягом заявлених позовних вимог та в подальшому задоволених судом. На підставі викладеного,

Outcome: approved