Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

18.10.2022 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] в вимогами: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування позову зазначив, що їй та її сину [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстрований відповідач, який є її братом. Однак фактично відповідач в квартирі не проживає, оскільки перебуває за межами України на території Російської Федерації, де пмешкає весь час. Реєстрація місця проживання відповідача в житловому приміщенні приводить до необґрунтованих витрат по сплаті житлово - комунальних послуг та порушує її право на розпорядження власністю. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутністю, на задоволенні позову наполягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом оголошення на офіційному сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд не має відомостей про причину неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному ЦПК України, і від якого не надійшла заява про судовий розгляд за його відсутністю, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, проти чого не заперечував представник позивача. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. З копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.08.1999 виконкомом Зміївської міської ради, вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7) На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори, [PERSON] на праві власності належить ј частка у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Спадкова справа № 7/2021, зареєстровано в реєстрі за № 202 (а.с. 8, 9) Згідно договору дарування ј частки у праві спільної власності на квартиру, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори, [PERSON] належить ј частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 10-11, 12) З довідки відділу реєстраційних послуг Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 108-В від 22.09.2022 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13) 01.10.2022 складено акт про відсутність особи з місцем реєстрації, з якого вбачається, що за адресою [ADDRESS] значиться зареєстрованим, але не проживає [PERSON] (а.с. 14) Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявні у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі, а отже є обставиною, яка має істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна . За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved