Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною повною заявою в обґрунтування якої посилається на наступне. Він перебуває у шлюбі з відповідачкою, який зареєстрований 20.12.2011 року. З відповідачкою мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що сімейне життя відповідачкою не склалося, кожен мав діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Наприкінці 2019 року відповідачка [PERSON] залишила сім`ю, певний період часу перебувала за кордоном, внаслідок чого сімейні відносини повністю розпалися і наразі шлюб існує формально, реєстрацію шлюбу суперечить інтересам позивача. Просить шлюб розірвати. Так як після розпаду стосунків з відповідачкою діти залишилися проживати з ним, який самостійно їх виховує і утримує і спору між ним і матір`ю дітей щодо місця їх проживання немає, просить суд після розірвання шлюбу залишити дітей проживати разом із ним. Також зазначає, що відповідачка наразі має іншу сім`ю, проживає окремо від нього та дітей і не приймає жодної участі у вихованні і утриманні дітей, нехтує батьківськими обов`язками. Діти перебуваю на його особистому утриманні, у зв`язку з чим просить суд стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання дітей у розмірі по 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Також просить встановити юридичний факт самостійного виховання ним дітей без участі матері, що потрібно йому з метою оформлення в органах соціального захисту населення документів батька одинока і набуття відповідного статусу, оскільки мати самоусунулась від виконання обов`язків з виховання дітей, не бере участі у їх вихованні. Представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та просив суд задовольнити позов у повному обсязі, підтримав заявлені позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] також подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, також вказала що не заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі так як дійсно проживає окремо від позивача та дітей, не ведуть спільне господарство та сімейний побут, шлюб існує формально та вона має іншу сім`ю. Також зазначила що не заперечує щодо залишення місця проживання дітей та батьком і встановлення факту що він самостійно виховує дітей, оскільки дійсно позивач самостійно виховує і утримує дітей та між ними відразу була домовленість що діти будуть проживати з ним. В свою чергу вона не заперечує щодо сплати аліментів і буде матеріально підтримувати дітей. У відповідності до ч.1 ст. 223, ч.2 ст.247 ЦПК України справу було розглянуто у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів без фіксації судового засідання звукозаписувальним технічним засобом. Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи. 20.12.2011 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Герцаївським районним відділом ДРАЦС Головного ТУЮ в Чернівецькій області, актовий запис №35. За період спільного проживання у шлюбі сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З обставин справи, які не заперечувалися відповідачкою, судом встановлено, що з 2019 року відповідачка [PERSON] проживає окремо від позивача та дітей, не веде спільне сімейне господарство з позивачем, має іншу сім`ю. Сторони не підтримують шлюбних відносин та реєстрація шлюбу суперечить інтересам позивача. Частиною 1 ст.24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Підстави для припинення шлюбу визначені ст.104 СК України, згідно з ч.2 якої шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно зі ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Враховуючи сукупність доказів та обставини проти яких відповідач не заперечує, суд дійшов висновку про те, що реєстрація шлюбу суперечить інтересам сторін, у зв`язку з чим такий підлягає розірванню. З обставин проти яких не заперечує відповідач судом встановлено, що після припинення між сторонами подружніх стосунків, діти залишилися проживати з батьком [PERSON] , який самостійно їх виховує і утримує. Дані обставини також підтверджуються Довідкою про склад сім`ї Герцаївської міської ради № 1209 від 11.11.2022 року, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання №1210 від 11.11.2022 року. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, за наявності спору щодо того з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, даний спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Так, судом встановлені обставини, які відповідачкою не заперечувалися про те, що між сторонами визначено у добровільному порядку місце проживання малолітніх дітей та відсутній спір з даного приводу, а саме, за домовленістю сторін визначено, що після розірвання шлюбу діти залишиться проживати з батьком, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині залишення місця проживання дітей з батьком після розірвання шлюбу, що є похідною позовною вимогою від вимоги про розірвання шлюбу. При цьому суд констатує, що у випадку наявності між сторонами спору в майбутньому з ким будуть проживати діти, вони мають права звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. З обставин позовної заяви проти яких не заперечувала відповідачка, судом встановлено, що діти перебувають на особистому утриманні позивача, в свою чергу відповідачка не заперечує що не виконувала належним чином обов`язки по матеріальному забезпеченню дітей та не заперечує проти сплати аліментів на їх утримання. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Нормами ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183, 184 СК України. Враховуючи наведене, так як відповідач не виконує батьківські обов`язки з утримання дітей, працює за кордоном, а отже заробляє чималі гроші, з неї слід стягнути аліменти на користь позивача на утримання дітей, визначивши їх у твердій грошовій сумі у розмірі по 1500 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Саме такий розмір аліментів буде достатній для забезпечення ним належного виконання батьківського обов`язку по утриманню дітей. З приводу позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання позивачем дітей суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, як встановлено судом, що у сторін у зареєстрованому шлюбі народилися двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають та перебуває на теперішній час на утримані батька. Однак, у заявника виникає необхідність щодо вирішення питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання дитини, з метою захисту прав та інтересів як дітей так і позивача як батька та набуття і оформлення в органах соціального захисту населення статусу батька одинока та відповідних документів для допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків. Відповідно до ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так як відповідач визнала обставини в частині що діти [PERSON] та [PERSON] перебувають на особистому вихованні, враховуючи сукупність доказів, суд встановив, що після припинення сторонами шлюбних відносин, діти в подальшому і по даний період часу проживають з позивачем і такі перебувають на його особистому вихованні, в свою чергу мати дітей, самоусунулась від участі у вихованні дітей і не бере участі у виконанні обов`язків по належному вихованню власних дітей і не заперечує проти встановлення вказаного факту. Враховуючи вищевикладене, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та те, що встановлення вищезазначеного факту необхідно заявнику для захисту його прав та прав і інтересів дітей, у тому числі з метою отримання допомоги на дитину, а також те, що встановлення вказаного факту не породжує спір про право, суд вважає, що вимогу позивача про встановлення факту, що має юридичне значення, слід задовольнити в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved