Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є співвласником домоволодіння [ADDRESS] , в якому їй на праві приватної власності належить 37/100 частин на підставі договору дарування та 38/100 частин на підставі договору дарування і свідоцтва про право власності, а сукупна частка її власності складає 75/100 частин домоволодіння, а іншим співвласником зазначеного домоволодіння до вчинення сторонами правочинів позики та іпотеки була [PERSON] , якій належали 25/100 частки домоволодіння, тобто, зазначене домоволодіння на момент вчинення оспорюваних правочинів знаходилось у спільній частковій власності двох співвласників, та будучи співвласником більшої частини домоволодіння, вона придбала б 25/100 його частин, але всупереч ст. 362 ЦК України, яким передбачено переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності, вона не отримувала письмового повідомлення про продаж та умови продажу [PERSON] своєї частки у спільній власності та пропозицію купити зазначену частину за оголошену ціну у розмірі 36\~000 дол. США. Зазначає, що у червні 2020 року їй стало відомо, що 07 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. посвідчено договір іпотеки №427, укладений між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель), предметом якого є надання 25/100 часток їх спільного з [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] , яким забезпечено виконання іпотекодавцем основного грошового зобов`язання за договором позики. Посилається на те, що після цього вона знайшла в мережі Інтернет оголошення [PERSON] про продаж нею своїх 25/100 часток домоволодіння, розміщеного на сайті OLX, а також витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та копії договору іпотеки. Отже, їй стало зрозуміло, що [PERSON] з метою ухилення від узгодження з нею дій, спрямованих на відплатне відчуження своєї частки у спільній частковій власності умисно приховала за удаваними правочинами позики та іпотеки реальний договір купівлі-продажу її частки домоволодіння. Зазначає, що після цього [PERSON] на своє ім`я придбала у власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та разом зі своєю матір`ю виселилася з домоволодіння [ADDRESS] , а житло зайняла сім`я іншої особи. Вказує, що твердження про вчинення саме купівлі-продажу, а не невиконання позичальником зобов`язання у відносинах позики та подальший перехід права власності на іпотечне майно до позикодавця ґрунтується на послідовності вчинюваних відповідачами дій та виникнення таких обставин: наявність наміру у [PERSON] на продаж належної їй частини домоволодіння з метою подальшого придбання іншого домоволодіння, загальна вартість земельної ділянки та будинку за адресою: [ADDRESS] , не еквівалента сумі отриманої позики, а сума отриманої позики відповідає розміру орієнтовної ціни, що оголошена [PERSON] для продажу своєї частки домоволодіння, набуття [PERSON] забезпеченого іпотекою на придбане нове домоволодіння основне зобов`язання за кредитним договором на суму 550\~000 грн., та демонстрацію удаваними договорами позики та іпотеки інших відносин, за якими зобов`язання позики майже на мільйон гривень забезпечується всього на 15 днів з 07 до 22 травня 2020 року, а все наведене свідчить про існування у [PERSON] необхідності у грошових коштах для придбання іншого домоволодіння. Тим самим, на її думку, відповідачі укладанням договорів позики та іпотеки позбавили її переважного права купівлі частки у спільній частковій власності і зазначеними правочинами приховали інший правочин. Також посилається на те, що перебуває у спільній частковій власності і тому на підставі ч. 1 ст. 362 ЦК України у разі продажу вона мала переважне право перед іншими особами на купівлю частки домоволодіння. Зазначає також, що договір іпотеки було укладено з порушенням ЗУ «Про іпотеку», оскільки майно, що є у спільній власності може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Наголошує, що договори позики і іпотеки між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Н.М. 07 травня 2020 року, а спрямованість волі сторін в удаваних правочинах на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж передбачені зазначеними договорами, підтверджується оголошенням [PERSON] про продаж частини домоволодіння за 36\~900 доларів США, набуттям у власність за договором купівлі-продажу іншого домоволодіння та земельної ділянки, що обтяжені за договором іпотеки на суму 550\~000 грн., аудіо-відеозаписом бесід з чоловіком [PERSON] , а внаслідок укладення удаваних правочинів замість відносин «продавець»-«покупець» виникли відносини «позичальник»-«боржник» та «іпотекодавець»-«іпотекодержатель», та у такий спосіб відбулася передача [PERSON] частки у домоволодінні, що знаходиться у спільній власності новому співвласнику [PERSON] без згоди іншого співвласника [PERSON] . На підставі викладеного просила визнати удаваними правочинами, договір позики від 07 травня 2020 року між [PERSON] і [PERSON] , та договір іпотеки від 07 травня 2020 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М., за якими сторонами приховано виконаний договір купівлі-продажу належної [PERSON] 25/100 частки житлового будинку спільної часткової власності; визнати договір позики та договір іпотеки між [PERSON] і [PERSON] , що посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. 07 травня 2020 року, реальним договором купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купила 25/100 частин домоволодіння [ADDRESS] за 969\~480,00 грн., та перевести права і обов`язки покупця [PERSON] на неї, як співвласника домоволодіння [ADDRESS] , а також покласти на відповідачів усі судові витрати у розмірі 14\~258,03 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та частково задоволено клопотання позивача [PERSON] в частині витребування у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. належним чином засвідчені копії документів: договір позики між [PERSON] та [PERSON] і додатки до нього, договір іпотеки між [PERSON] та [PERSON] і додатки до нього. 03 вересня 2020 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та заборонено [PERSON] відчужувати 25/100 частин домоволодіння [ADDRESS] до ухвалення рішення у справі та набрання ним законної сили. Від відповідача [PERSON] 05 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами позики та іпотеки, та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними оспорюваними договорами, при цьому посилання позивача на наявний у неї аудіо-відеозапис бесід з її чоловіком і приятелем, та оголошення на сайті OLX, не можуть бути належними і допустимими доказами, оскільки зазначені аудіо-відеозаписи не мають жодного відношення до неї та [PERSON] , і не можуть підтверджувати реальних та фактичних намірів сторін укладених правочинів, якими виступали виключно вона і [PERSON] , та зазначає, що наскільки їй відомо, то жодного оголошення про продаж домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] не розміщувала. Зазначає, що не підлягає застосуванню ч. 4 ст. 362 ЦК України, оскільки між нею та [PERSON] не укладався договір купівлі-продажу. Крім того, вказує на те, що оспорювані позивачем договори позики та іпотеки вона укладала діючи добровільно і маючи намір укласти виключно такі договори, а доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять. Крім того, надала попередній розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу. 05 жовтня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між нею та [PERSON] виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами позики і іпотеки, та що їх воля була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин (наприклад, договору купівлі-продажу), ніж ті, які передбачені укладеними між сторонами оспорюваними договорами. Зазначає про те, що жодних оголошень про продаж домоволодіння [ADDRESS] на сайті OLX вона не розміщувала. Крім того, надала попередній розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2021 року задоволено клопотання представників позивача та зобов`язано [PERSON] надати для огляду у судове засідання договір іпотеки DNF0GK00000199/1 номер 965 від 16 червня 2020 року, який укладений між [PERSON] і АТ КБ «ПриватБанк», та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О.; договір купівлі-продажу земельної ділянки №961 від 16 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О.; договір купівлі-продажу №957 від 16 червня 2020 року щодо житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О.; договір позики і договір іпотеки, які укладені між [PERSON] та [PERSON] , з додатками до них, що посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі. 01 квітня 2021 року у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче судове засідання та розпочато розгляд справи по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року визнано обов`язковою явку відповідачів [PERSON] і [PERSON] 10 листопада 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року визнано обов`язковою явку відповідачів [PERSON] і [PERSON] 05 травня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] та зобов`язано її надати для огляду у судове засідання договір іпотеки DNF0GK00000199/1 номер 965 від 16 червня 2020 року, який укладений між [PERSON] і АТ КБ «ПриватБанк», та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О.; договір купівлі-продажу земельної ділянки №961 від 16 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О.; договір купівлі-продажу №957 від 16 червня 2020 року щодо житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. Від позивача 23 серпня 2022 року надійшли додаткові пояснення, в якому вона виклала вимоги тотожні позовним вимогам та зазначила, що факт укладання правочину, який на її думку є удаваним підтверджується отриманими від приватного нотаріуса Кокосадзе Н.М. належним чином завірених копій договору іпотеки від 07 травня 2020 року між [PERSON] і [PERSON] та документів, на підставі яких він був посвідчений, та договору позики від 07 травня 2020 року, на підставі яких встановлено юридичний факт укладання між ними правочину 07 травня 2020 року. Щодо спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин вказує на: оголошення про продаж будинку, диски запису з камер відеоспостереження, копія відповіді OLX від 28 жовтня 2021 року, скріншоти оголошень про продаж домоволодіння, скріншоти сторінки ріелтора [PERSON] з номером телефону, яка є сестрою [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] мала інтерес на придбання іншого нерухомого майна, що виходить з наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається , що за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договорів купівлі-продажу від 16 червня 2020 року зареєстровано право власності на земельну ділянку та будинок загальною площею 372,8 кв.м., в якому відповідач фактично проживає та зареєстрована, а розміщення оголошень на платформі продажу нерухомості OLX свідчить про намір [PERSON] придбати нову нерухомість, у тому числі і за рахунок відчуження належної їй частини у спірному домоволодінні. Зазначає, що пояснення [PERSON] про те, що вона отримувала позику для своїх родичів, які потребували лікування, конкретними фактичними даними не підтверджені, а реєстрація прав власності [PERSON] на 25/100 частки спірного домоволодіння відбулася через 2 дні після укладання [PERSON] договорів купівлі-продажу та іпотеки, що на її думку свідчить про відсутність наміру повернення боргового зобов`язання. Вказує на те, що купівля-продаж частки у спільній частковій власності на спірне домоволодіння вимагає здійснення процедури з переважним правом, яким наділяється співвласник у праві спільної часткової власності згідно із ст. 362 ЦК України, але враховуючи негативне до неї ставлення з боку [PERSON] , вона очікувала від правочину отримання грошей для придбання іншої нерухомості але не бажала продавати їй свою частку, тому обрала механізм відчуження своєї частки шляхом укладання договорів позики та іпотеки, що передбачали передачу майна позикодавцю через невиконання нею боргових зобов`язань, а для [PERSON] вочевидь набуття власності на частину будинку було бажаним та очікуваним наслідком правочину, а також укладаючи договори позики та іпотеки [PERSON] оминула необхідність отримання нотаріально посвідченої згоди співвласника, а [PERSON] обійшла необхідність надати підтвердження отриманих доходів, а також не відкривши банківські рахунки, здійснивши правочин у готівковій формі, що суттєво зменшило їхні витрати, тобто, обравши механізм відчуження через укладання оспорюваних договорів позики та іпотеки, і застосування позасудового способу виконання зобов`язання у разі його порушення через здійснення нотаріального напису виявилося взаємовигідним для відповідачів. Також зазначила про свої витрати на судовий збір у розмірі 12\~217,20 грн., витрати пов`язані з підготовкою та розглядом справи (витрати з підготовкою справи до розгляду 300,60 грн., надіслання судових повісток та документів учасникам справи 1\~382,78 грн., інші витрати (банківська комісія, конверти, марки) 357,45 грн.), загалом 14\~258,03 грн. Позивачем було надано до суду клопотання про розгляд справи без її участі та представників, в якій вона просила врахувати її додаткові пояснення від 23 серпня 2022 року та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без її участі суду не надала, лише надала відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, лише представником на електронну пошту суду було направлено чергове клопотання про відкладення розгляду справи. За змістом частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17 жовтня 2014 року вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд зважає на те, що проведення розгляду справи по суті уже неодноразово відкладалося, у тому числі і за клопотаннями представника [PERSON] [PERSON] (останні судові засідання 11 жовтня 2022 року, 07 листопада 2022 року), а «обґрунтованою» підставою для відкладення на іншу дату судового засідання 14 грудня 2022 року у останньому клопотанні від 14 грудня 2022 року представник вважав форс-мажорні обставини (повітряну тривогу) на які суд вплинути аж ніяк не може, що стало об`єктивною причиною для затримки проведення судового засідання, але представник вирішив, що участь у іншому судовому засіданні є більш важливою, про що і зазначив у своєму клопотанні, а тому за таких підстав не вбачається обґрунтованими заявлені причини для чергового відкладення розгляду справи. Крім того, дата та час судового засідання, призначеного на 14 грудня 2022 року, узгоджувалась з представником [PERSON] - [PERSON] на його прохання у попередньому клопотанні про відкладення розгляду справи, на яке він зобов`язувався обов`язково з`явитися. З урахуванням наведеного, чергове клопотання представника [PERSON] [PERSON] про відкладення судового засідання суд розцінює як зловживання процесуальними правами та вважає його таким, що спрямоване на затягування строків розгляду справи. Слід також зазначити, що у сторін було достатньо часу для особистої явки у судові засідання та для подачі до суду відповідних клопотань по суті справи, відзиву, доказів, тощо, так як провадження у справі відкрито ще 03 вересня 2020, а справа призначалась до розгляду 24 рази. Суд, враховуючи ту обставину, що як позивачу, так і відповідачам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку з чим, вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, та ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, врахувавши пояснення сторін, дослідивши відеоматеріали, а також повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка міститься у інформаційній довідці №212415671 від 13 червня 2020 року, 37/100 частки та 38/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , тобто їй належить 75/100 частки домоволодіння (т. 1 а. с. 25-28). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] та [PERSON] 14 лютого 2019 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №107 (т. 1 а. с. 18). Також судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 22 жовтня 2013 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., зареєстрованому в реєстрі за №5683, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №139221154 від 26 вересня 2018 року, з якого вбачається, що [PERSON] належить 25/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 167-168). Отже, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивачу [PERSON] належить на праві власності 75/100 частки, а [PERSON] належало 25/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджено, що 07 травня 2020 року [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики (із заставним забезпеченням), відповідно до п. 1 вказаного договору позикодавець [PERSON] надала позичальнику [PERSON] позику на суму 36 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн., що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 969 480 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві 41 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн., що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 1 104 130 грн. Пунктами 2, 3, 8 зазначеного договору сторони передбачили, що повернення суми позики позичальником має бути здійснено не пізніше 17 травня 2020 року, і з метою забезпечення належного виконання своїх зобов`язань по поверненню суми позики в зазначений у п. 2 цього договору строк позичальник надає у заставу нерухоме майно - 25/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань по поверненню суми позики позикодавець задовольняє свої вимоги в повному обсязі за рахунок майна, що служить забезпеченням зобов`язань позичальника (т. 1 а. с. 229). Також судом встановлено, що 07 травня 2020 року між іпотекодавцем [PERSON] та іпотекодержателем [PERSON] було укладено договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №426. Відповідно до п.п. 1, 30.3 договору предметом договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна (25/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки, переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Пунктами 2 та 30.2 встановлено, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за договором позики від 07 травня 2020 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] на суму 36 000 дол. США, 1 дол. США = 26,93 грн., що в перерахунку на встановлений курс НБУ на дату підписання цього договору складає еквівалент 969 480 грн., з обумовленим у договорі позики строком повернення боргу до 17 травня 2020 року. Згідно п.п. 11, 30,4 цього договору вартість предмета іпотеки сторони оцінюють в суму 969 480 грн. Пунктом 20 цього договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.5.1., 16.5.2., 16.7 цього договору, відповідно до розділу V ЗУ «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або згідно із застереженням у п. 24 договору про звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (т. 1 а. с. 223-227). Матеріалами справи також підтверджено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №212415671 від 13 червня 2020 року, на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , 07 травня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. було зареєстровано іпотеку, номер запису - 36439439, на підставі договору іпотеки, серія та номер:426, виданий 07 травня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М., а також заборону на нерухоме майно на підставі вищевказаного договору іпотеки, № запису - 36439565 (т. 1 а. с. 25-28). Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №216484442 від 15 липня 2020 року, 16 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, серія та номер: 957, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., номер запису про право власності 36899261, а також право власності на земельну ділянку з кадастровим №1210100000:08:186:0003, площею 0,0822 га, на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року, серія та номер: 961, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., номер запису про право власності 36899933, а також міститься записи про реєстрацію іпотеки, номери записів - 36903118, 36904627, на підставі договору іпотеки DNF0GK00000199/1, серія та номер: 965, виданий 16 червня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., а також заборони на нерухоме майно на підставі вищевказаного договору іпотеки, номери записів - 36902036, 36904018 (т. 1 а.с. 29-34). Як було встановлено судом з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №216657455 від 16 липня 2020 року, 18 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. за [PERSON] було зареєстровано право власності на 25/100 частки у спільній частковій власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки, серія та номер:426, виданий 07 травня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Н.М. (т. 1 а. с. 35-37). Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Вимоги до форми договору позики встановлені у ст. 1047 ЦК України, відповідно до яких договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі\~статті 235 ЦК України\~має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60\~ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином». Згідно із ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Отже, заявляючи вимогу про визнання правочинів удаваними, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Для визнання договорів позики та іпотеки удаваними слід установити, що обидві сторони договорів діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено інший договір, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України\~головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочинів удаваними позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 1 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18). В цивільних справах ЄСПЛ використовує стандарт «баланс ймовірностей» (a balanceofprobabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v MinisterofPensions [1947] 2 All ER 372). В практиці ЄСПЛ можна знайти десятки рішень, де суд посилається на «balanceofprobabilities» для оцінки обставин справи. Наприклад, в рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує «баланс ймовірностей». У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. Кожна людина з власного досвіду має уявлення про те, що деякі факти трапляються рідко, а деякі - часто. Це називають апріорною вірогідністю або, згідно з англійськими суддями, «вірогідністю, що визначена природою речей» (inherentprobability). З цього починається процес доказування: чим менш правдоподібна та обставина, яку слід довести, тим більш переконливими мають бути докази, і навпаки, чим більш вірогідною здається обставина, тим менше зусиль потрібно від сторони, на яку покладено тягар доведення, аби переконати суд. Ще один стандарт доказування - «поза розумним сумнівом». У справі «Кобець проти України» суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Верховний Суд в постанові від 27 листопада 2018 року у господарській справі №914/2505/17 згадує, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Договір позики укладений у письмовій формі і твердження щодо неотримання грошей за цим договором не може ґрунтуватись лише на припущеннях, при цьому суд зазначає, що сторони договору позики [PERSON] та [PERSON] у судових засіданнях підтвердили факти передачі коштів за договором. У судовому засіданні відповідач [PERSON] надавала пояснення, в яких зазначала, що їй надали телефонний номер [PERSON] та сказали, що вона може надати їй кошти у борг, а грошові кошти в розмірі 36\~000 доларів США їй були необхідні для лікування родичів, які обіцяли їй повернути кошти протягом 10 днів у будь-який момент, але не повернули, а також зазначала, що нотаріусом їй надавалась вимога про повернення грошових коштів. Відповідачем [PERSON] у судовому засіданні було надано пояснення, що [PERSON] вона знає лише від своїх знайомих, які повідомили, що вона потребує грошових коштів, а оскільки вона їх мала то погодилась їх надати у борг [PERSON] та з метою правильного оформлення вони звернулись до нотаріуса, а про продаж житлового будинку вона нічого не знала, як і не знала про розмову свого чоловіка з [PERSON] . В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність волевиявлення на укладення саме договору позики та не надано жодного доказу на підтвердження його удаваності, що є його обов`язком у відповідності до ст. 81 ЦПК України. Оспорюваний договір позики був підписаний його сторонами, на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Підписавши договір, сторони погодились з усіма його умовами. Доводи позивача про те, що між сторонами договору позики насправді існували інші домовленості, ніж ті, що вказані у договорі, суперечать поясненням відповідачів, які виступали сторонами договору, та самому змісту договору позики, згідно якому сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики, а також позивачем не надано інших належних доказів на їх спростування. Таким чином, під час розгляду справи позивачем не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог . Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Частиною 2 статті 548 ЦК України передбачено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. А відповідно ст. 5 цього закону предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. В той же час, позивачем належним чином не обґрунтовано, та не надано належних і допустимих доказів на спростування факту укладення саме договорів позики та іпотеки між [PERSON] і [PERSON] , та того, що сторони оспорюваних правочинів при їх укладенні спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді договорами позики та іпотеки від 07 травня 2020 року. Встановивши, що підстави для задоволення вимоги про визнання договору позики від 07 травня 2020 року удаваним правочином відсутні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки удаваним правочином, оскільки сторонами його було укладено в забезпечення виконання своїх зобов`язань [PERSON] за договором позики, а належних та допустимих доказів на спростування цих обставин позивачем не було надано. На підтвердження доводів щодо укладення між відповідачами саме договору купівлі-продажу, а не договорів позики та іпотеки, позивачем було також надано до суду відеоматеріали та стенограму її розмов, як стверджує позивач, з чоловіком [PERSON] та іншою особою, але оспорювані правочини було вчинено відповідачами [PERSON] та [PERSON] , а не іншими особами і за вказаних обставин зміст зазначених матеріалів не може слугувати належним та допустимим доказом удаваності правочинів. Надана позивачем в якості доказів відповідь ТОВ «ЄМАРКЕТ УКРАЇНА» за вих. №9382С від 28 жовтня 2021 року, яка містить в собі дані оголошення про продаж домоволодіння №637697573, створеного 24 лютого 2020 року о 12:51:26 та деактивованого 24 квітня 2020 року 13:00:28 із зображеннями (скріншотами) зазначеного оголошення, також не може бути врахована судом в якості належного доказу удаваності укладених відповідачами оспорюваних правочинів, а наявність такого роду оголошення не є свідченням викладених у позові обставин та беззаперечним твердженням укладення будь-яких удаваних правочинів. Всі інші надані позивачем докази в обґрунтування своїх припущень суд також не має підстав вважати такими, що однозначно підтверджують викладені у позовній заяві обставини, а тому не бере їх до уваги. Отже, в процесі судового розгляду позивачем належними та допустимими доказами не було доведено те, що укладені між відповідачами правочини дійсно приховали у собі інший правочин реальний договір купівлі-продажу, на який посилається позивач. Крім того, матеріали справи не містять також доказів на підтвердження того, що кошти, отримані [PERSON] за договором позики, були використані нею для придбання іншого домоволодіння, про що зазначає позивач у позовній заяві в обґрунтування того, що їй нібито були необхідні грошові кошти від продажу належних їй 25/100 частин домоволодіння з метою придбання іншого домоволодіння, а сам по собі факт укладення договорів позики та іпотеки 07 травня 2020 року, не свідчить про те, що отримана позика була витрачена на придбання іншого домоволодіння, та спростовується також поясненнями [PERSON] . Щодо аргументів позивача про настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а саме за договором купівлі-продажу, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що у договорі іпотеки відповідачі підтвердили, що вони ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, розуміють значення та умови правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладанні та те, що він не носить характеру мнимого і удаваного, та діють добровільно, погодили забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 07 травня 2020 року на суму 36 000 доларів США саме на умовах надання в іпотеку 25/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , належної [PERSON] . Отже, в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що між ними було укладено саме договори позики та іпотеки, а не будь-який інший правочин, своє вільне волевиявлення на укладення саме договорів позики і іпотеки, та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі, усвідомлюючи, що їх дії спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за вказаними договорами, підписали їх своїми підписами, та нотаріально посвідчили договір іпотеки, а у поясненнях не заперечували їх реальності. Тобто, воля сторін договорів позики та іпотеки зафіксована у підписаному відповідачами договорі позики та нотаріально посвідченому договорі іпотеки. Матеріали справи не містять доказів про намір відповідачів укласти інший договір і таких доказів позивач суду не надала. Оскільки позивачем не надано доказів наявності волі сторін оспорюваних договорів, спрямованої на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] мали на меті приховати договір купівлі-продажу належну їй 25/100 частину домоволодіння шляхом укладення оспорюваних договорів. Аналізуючи оспорювані договори судом не встановлено, що сторонами погоджено будь-які зобов`язання щодо сплати [PERSON] на користь [PERSON] певної суми грошових коштів за придбання 25/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , з метою виконання умови договору купівлі-продажу. Враховуючи вищезазначене, позивачем належним чином не обґрунтовано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення саме договору купівлі-продажу між [PERSON] і [PERSON] , та зводяться до її припущень. Отже, з наявних матеріалів справи та пояснень відповідачів судом встановлено, що при укладенні оспорюваних договорів позики та іпотеки [PERSON] та [PERSON] повністю усвідомлювали, що укладають саме такі договори, а не будь-який інший договір, та позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами оспорюваних правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами позики та іпотеки, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів удаваними. Частиною 2 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Частинами 1, 2 ст. 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Тобто, вбачається, що будучи наділені правом на переважну купівлю частки у праві спільної часткової власності, інші співвласники мають рівні права між собою, щодо придбання частки у праві спільної часткової власності . Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст.362 ЦК України якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця, а у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Зі змісту зазначеної норми закону слідує, що співвласник може подати позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця саме у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі, проте, судом з матеріалів справи було встановлено, що відчуження [PERSON] на користь [PERSON] 25/100 часток домоволодіння [ADDRESS] будо здійснено на підставі договору іпотеки від 07 травня 2020 року, через невиконання [PERSON] взятих на себе грошових зобов`язань за договором позики від 07 травня 2020 року. Отже, на зазначені правовідносини положення ст. 362 ЦК України не поширюються. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №725/4816/19 (провадження № 61-7218св21). Зважаючи на викладене, позивачем не доведено наявності підстав для переведення прав та обов`язків покупця [PERSON] на неї, як співвласника домоволодіння [ADDRESS] . Із врахуванням викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed