Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

19 жовтня 2021 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON] ), приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської Мирослави Валеріївни (далі відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук Віри Федорівни, [PERSON] (далі треті особи), про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 грудня 2006 року позивач надала відповідачу-1, який є її батьком, довіреність на купівлю на її ім`я та в її інтересах 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] . 27 грудня 2006 року між позивачем, від імені якої діяв за довіреністю відповідач-1, та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі правочинів. Право власності на нерухоме майно в діючих на той час органах БТІ позивач не реєструвала. Разом з тим, 05 серпня 2021 року позивачу з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 24 січня 2014 року 3/4 вказаної квартири за договором дарування були подаровані від [PERSON] відповідачу-1. Позивач зазначає, що вказане нерухоме майно вибуло з її власності поза її волею, у зв`язку з чим, на підставі ст.ст.387-388 ЦК України, позивач просить суд витребувати його від відповідача-1 на свою користь. Позивач у судове засідання не прибув, але у письмовій заяві його представник просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Третя особа [PERSON] у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук Віри Федорівни в судове засідання не прибула, пояснень на позов не подавала. Відповідач [PERSON] у письмовій «заяві-повідомленні-вимозі стосовно відновлення прав людини і громадянина, загальні положення та умови укладення комерційних угод та контракт про відшкодування збитків», яка по суті є відзивом на позов, позовні вимоги заперечив та вказав, що квартиру він придбавав за власний кошт, а донька намагається його виселити з неї. Також відповідач [PERSON] не погоджується із статусом суду, як державного органу, та вважає його неповноважним розглядати цю справу. В іншій письмовій заяві від 13 грудня 2022 року відповідач [PERSON] , поряд з іншими доводами, просить суд закрити провадження у справі посилаючись на безпідставність позовних вимог, свій стан здоров`я та небажанням прибувати до суду у зв`язку з цим. Відповідач у судове засідання не прибув, у письмовій заяві від 13 грудня 2022 року посилається на свою неявку у судове засідання у зв`язку із станом здоров`я та перебуванням на стаціонарному лікуванні. Суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи, оскільки відповідач прямо не клопотав про відкладення розгляду справи. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази перебування позивача на стаціонарному лікування. Додане до заяви від 13 грудня 2022 року направлення від 12 грудня 2022 року дійсне протягом року та не свідчить про госпіталізацію відповідача [PERSON] . Додана виписка із медичної картки стаціонарного хворого свідчить про перебування позивача на стаціонарному лікуванні у період з 28 листопада 2022 року по 02 грудня 2022 року, і у ньому зазначено, що відповідач виписаний з покращеннями. Крім того, неявка відповідача [PERSON] у судове засідання є повторною, а тому за приписами ч.4 ст.223 ЦПК України суд ухвалює рішення за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 грудня 2006 року позивач надала відповідачу-1, який є її батьком, довіреність на купівлю на її ім`я та в її інтересах 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.22). 27 грудня 2006 року між позивачем, від імені якої діяв за довіреністю відповідач-1, та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі правочинів (а.с.17-19). Право власності на нерухоме майно в діючих на той час органах БТІ позивач не реєструвала. Разом з тим, 24 січня 2014 року 3/4 вказаної квартири за договором дарування були подаровані від [PERSON] відповідачу-1 (а.с.20-21). Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із зазначеної норми матеріального права можливо зробити висновок, що судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване цивільне право позивача. При цьому відповідачем у такому разі має бути саме особа, яка безпосередньо порушила, не визнала або оспорює цивільні права позивача. У розглядуваному випадку, заявляючи даний позов в порядку цивільного судочинства, позивач посилається на порушення її права власності на спірне нерухоме майно, що спричинено незаконним, на її думку, правочином в інтересах відповідача-1. Отже, у розглядуваному цивільну спорі, належним відповідачем може бути саме власник нерухомого майна та особа, в інтересах якої проведені реєстраційні дії відповідач-1, а не державні реєстратори, або органи, що здійснюють державну реєстрацію, або нотаріальне посвідчення правочинів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 161/12379/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18). З наведених вище мотивів суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської Мирослави Валеріївни, оскільки вона не є належним відповідачем у цьому спорі. Що стосується позовних вимог до належного відповідача ( [PERSON] ) суд зазначає таке. У пунктах 75-77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у цивільній справі №334/3161/17 зроблений правовий висновок, що 75. Якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України. Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону N 1952-IV (у редакції Закону N 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Застосовуючи вищенаведену правову позицію до розглядуваної справи суд зауважує, що оскільки позивач придбала 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] до 01 січня 2013 року, а відповідний правочин був нотаріально посвідчений та зареєстрований, вона стала власником такого нерухомого майна, не зважаючи на те, що не здійснила подальшу державну реєстрацію цього права в органах БТІ, які діяли на той час як відповідні державні реєстратори, згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що було затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2022 року №7/5. Далі, відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У пункті 64 вищенаведеної ж постанови роз`яснено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 (провадження N 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Отже, оскільки відповідач-1 набув у володіння частку спірної квартири за невідплатним договором (дарування) від особи, яка не була власником відповідного нерухомого майна, він є недобросовісним набувачем цього майна, а його слід витребувати від відповідача-1 на користь позивача, тобто, задовольнити позов. При цьому положення, що регулюють право власника на витребування майна від добросовісного набувача (ст.388 ЦК України) на розглядувані правовідносини не поширюються, адже відповідач-1 набув майно за невідплатним договором дарування. Доводи відповідача [PERSON] про обставини придбання та проживання у квартирі не спростовують необхідність витребування майна з чужого незаконного володіння. Його посилання на те, що донька (позивач) намагається його виселити з квартири суд відхиляє, оскільки таких позовних вимог позивачем не заявлялося. Незгода відповідача [PERSON] із статусом суду, як державного органу, є його власними тлумаченням конституційного устрою України, та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку із задоволенням позову до відповідача-1, який має інвалідність ІІ групи, тобто, звільнений від сплати судового збору, сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 5\~454,00 грн. (5\~000,00 грн. за позов + 454,00 грн. за заяву про забезпечення позову) слід компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому п.п.1-1 п.16 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.

Outcome: approved