Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що з 08.02.2006 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та безперервно користувалась вище вказаним помешканням здійснювала ремонт, сплачувала за комунальні платежі. Як зазначаає позивач, на дату подачі позовної заяви у реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які записи про право власності на Квартиру, але в реєстрі прав власності наявний запис про право власності [PERSON] на підставі скасованого Рішення Голосіївського районного суду м. Києва. Фактично ні [PERSON] ні [PERSON] не користувались та не проживали в спірній квартирі з січня 2008 року. Так позивач добросовісно та відкрито володіє вказаним майном протягом тривалого часу, у зв`язку з чим і звернулась до суду із зазначеним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання, відповідно до якого просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник відповідача Васильківської міської ради у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що як вбачається рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області №2-857 від 03 квітня 2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 07.07.2001 року по 03.04.2007 року. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2007 року № 2-3891/07(Надалі- Рішення), позовну заяву [PERSON] задоволено та визнано права власності за позивачем на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 04 вересня 2007 року в реєстр прав власності на нерухоме майно було внесено відповідні зміни на підставі вище вказаного Рішення суду новим власником стала [PERSON] реєстраційний номер майна: 19232338. 05 червня 2008 року Апеляційним судом м. Києва було скасовано Рішення № 2-3891/07, та передано справу на новий розгляд до Голосіївського районного суду м.Києва. 22 серпня 2008 року Голосіївський районний суд м.Києва виніс Ухвалу якою позовну заяву [PERSON] залишив без розгляду. Як вбачається\~з витягу\~ з\~інформації з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно №72130740, Запис про право власності в реєстрі прав на нерухоме майно погашено на підставі Рішення про скасування № 27791362 від 12.01.2016 року, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно Дахно Артемом Миколайовичем, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області; Рішення Голосіївського районного суду м. Києва №2-3891/07 від 24.07.2007 року; Ухвала Апеляційного суду м. Києва, справа № 22-1895 від 05.06.2008 року; Ухвала Голосіївського районного суду м. Києва, справа № 2-4123/08 від 22.08.2008 року. На дату подачі позовної заяви у реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь-які записи про право власності на Квартиру, але в реєстрі прав власності наявний запис про право власності [PERSON] на підставі скасованого Рішення Голосіївського районного суду м. Києва. Також в Позивача наявні квитанції починаючи з 2011 року про сплату платежів за обслуговування Квартири зокрема плата за телефон, інтернет, водопостачання, обслуговування прибудинкової території. Згідно довідки виданої депутатом Васильківської міської Ради Сіранчуком В.М. від 30 жовтня 2014 року на день видачі Позивач проживає в Квартирі, а [PERSON] не проживає там з січня 2008 року. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. У ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів,які перебувають у власності, не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. 2 п. 9 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 ЦК України набувальна давність - це спосіб отримання права власності на нерухоме або рухоме майно особою, яка не є власником такого майна, але добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим майном як своїм власним протягом визначених законом строків, зокрема, щодо нерухомого майна протягом - десяти років, щодо рухомого майна - протягом п`яти років. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, для ухвалення судом рішення про визнання за особою права власності на чуже майно за набувальною власністю, суд повинен встановити наявність чотирьох необхідних умов: 1) добросовісність володіння особою чужим майном; 2) відкритість володіння нею цим майном; 3) безперервність володіння майном; 4) володіння майном протягом встановленого законом строку (нерухомим майном - десять років, рухомим майно - п`ять років). Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини справи, враховуючи, що позивач добросовісно користується спірним нерухомим майном, відкрито та безперервно понад 10 років, та продовжуює проживати у чспірній квартирі, сплачуює комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Outcome: approved