Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, в обґрунтування зазначивши наступне. На підставі договору обміну від 25 липня 1995 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Копиловим В.І., вона є власником 59/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Зазначені 59/100 частини цього домоволодіння утворюють окрему ізольовану квартиру під [ADDRESS] . Власником інших 41/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 31 липня 2012 року, посвідченого Уманською міською державною нотаріальною конторою, є [PERSON] , відповідач по цій справі. Вказані 41/100 частин домоволодіння [ADDRESS] також утворюють окрему ізольовану квартиру під [ADDRESS] . Належні її частці домоволодіння [ADDRESS] земельні ділянки площею 0,0546 га, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110800000:02:006:1001, та площею 0,0070 га, що призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7110800000:02:006:1001, є приватизованими, що підтверджується відповідними Державними актами. Належна відповідачу земельна ділянка площею 0,0454 га, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110800000:02:006:1444, перебуває у власності останньої на підставі договору дарування земельної ділянки від 31 липня 2012 року, посвідченого Уманською міською державною нотаріальною конторою. Конструкція домоволодіння та місце розташування їх з відповідачем земельних ділянок є такою, що зовнішня стіна належної їй частини цього домоволодіння, на якій розміщений її електролічильник, знаходяться на земельній ділянці відповідача, у зв`язку з чим вона позбавлена доступу до стіни, на якій він розташований, а отже, позбавлена доступу і до електролічильника та можливості його обслуговування чи зняття з нього показників. Також відстань від стіни належної їй господарської будівлі до межі земельної ділянки відповідача складає всього 0,70 м, що недостатньо для проходу та її обслуговування, а також не відповідає п. 3.25* ДБН 360-92, згідно якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. З попереднім співвласником домоволодіння та земельної ділянки [PERSON] була досягнута домовленість про вільний безперешкодний доступ до стін їх будинковолодіння, що, зокрема, підтверджується відповідним договором від 04 лютого 2012 року. Окремо зазначає, що її позовні вимоги не є надуманими. Так, пунктом 1 висновку про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] Уманського міського управління земельних ресурсів Черкаського обласного головного управління земельних ресурсів Держкомзему України № 464 ще від 11 жовтня 2007 року, тобто під час приватизації її земельної ділянки, з самого початку було передбачено встановлення сервітуту (проходу) площею 12 кв.м, про який зараз йдеться мова у її позовній заяві та який, з невідомих причин, не був врахований при оформленні правовстановлюючих документів на її земельну ділянку під час її приватизації. Однак, влітку 2017 року, в порушення досягнутої домовленості новим співвласником будинку, тобто відповідачем, їй був перекритий доступ до зовнішньої стіни належної їй частини будинку. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати їй доступ для обслуговування зовнішньої стіни будинку та господарської будівлі, однак всі звернення залишилися без реагування. З метою вирішення цього питання вона звернулася в ПП «Техбудексперт», де їй пояснили, що відновити її права можливо лише шляхом встановлення сервітуту. На її замовлення фахівцями ПП «Техбудексперт» був виготовлений висновок будівельно-технічного дослідження по установленню сервітуту № 07/07-20/БУД від 06 липня 2020 року, згідно якого для проходу і обслуговування частини житлового будинку і господарських споруд, що є власністю [PERSON] , можливо улаштувати сервітут в розмірі 10,45 кв.м, який відповідає чинним будівельним нормам і правилам. Зазначений сервітут здійснюється у найменш обтяжливий для відповідача спосіб, іншого можливого способу встановлення сервітуту, ніж на частині земельної ділянки відповідача, просто немає. Проте відповідач не погоджується на влаштування такого сервітуту. Оскільки перелічені обставини мають місце, вона позбавлена можливості в будь-який спосіб проводити роботи по ремонту та обслуговуванню частини свого будинку, зокрема, розташованого на зовнішній стіні її будинку електролічильника та господарської будівлі. Що і стало причиною її звернення до суду з цим позовом. Просить суд ухвалити рішення, яким встановити згідно висновку будівельно-технічного дослідження по установленню сервітуту № 06/07-20/БУД від 06 липня 2020 року постійний та безоплатний сервітут площею 10,45 кв.м, позначений на висновку червоним кольором, для проходу та обслуговування житлового будинку та господарської споруди по [ADDRESS] , що належить [PERSON] на земельній ділянці площею 0,0454 га, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7110800000:02:006:1444 та перебуває у власності [PERSON] . Покласти на відповідача судові витрати. Відповідач подала до суду відзив, згідно якому просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, відповідач не погоджується з твердженням позивача, викладеним у позові щодо необхідності розташування її лічильника саме на тій стіні, де він зараз є. Позивачем не надано підтвердження того, що вона зверталася до енергетичних мереж із заявою про перенесення лічильника та відмови енергетичних мереж чи інших компетентних органів, у зв`язку із технічною неможливістю перенесення лічильника. Відповідач вважає, що метою розташування позивачем лічильника на її стіні, є обмеження її, як власника, права користування належною їй земельною ділянкою. Сам лічильник нової конструкції, тобто встановлювався не в той час коли проходила приватизація земельних ділянок. Також, на її думку, позивачем не додано доказів того, що хтось якимось чином перешкоджає їй у доступі до лічильника. Більше того, позивач приховує, що у 2010 році нею було здійснено самочинне будівництво з грубим порушенням ДБН і правил безпеки користування газом, збільшивши довжину стіни та створивши собі додаткові перешкоди у доступі до лічильника. Зазначає, що позивач не намагалася вирішити спірне питання у досудовому порядку, і таких доказів нею не надано, оскільки одне звернення на ім`я попереднього власника, з відсутністю необхідних атрибутів тощо. У вказаному зверненні, як і у позовній заяві йдеться про якість квартири, але доказів про існування квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] не надано. Тобто при зверненні до суду позивачем не надано доказів досудового врегулювання, що є підставою для відмовити вирішення цього питання в судовому порядку. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки сама вона зазначає, що дізналася про порушення її прав у 2007 році, а звернулася до суду лише у 2020 році, тому є підстави для закриття провадження за строками, про що відповідач і просить суд. Разом з тим, запевняє, що ніколи не перешкоджала позивачу у користуванні лічильником, а тому розуміє, що строк спливу позовної давності можливо застосувати лише до обґрунтованих позовних вимог, що у цьому випадку є неможливим, оскільки позов, на її думку, безпідставний та необґрунтований. Заперечує проти того, що наданий позивачем технічний висновок про можливість застосування сервітуту на її земельній ділянці, заслуговує на увагу суду, оскільки він виготовлений спеціалістом, який не є судовим експертом. Вважає, що позивачем не доведено суду неможливість користування своєю власністю без застосування сервітуту. За вказаних обставин просить відмовити у задоволенні позову. Також позивачем надано відповідь на відзив, у якому зазначає про те, що будь-яких аргументів щодо місця розташування стіни частини будинку, яка належить позивачу, на земельній ділянці, яка належить відповідачу, та відсутності об`єктивних перешкод в доступі до неї відзив відповідача не містить і таких доказів до цього документу суду не надано. Заперечує проти того, що досудове врегулювання справи не здійснювалося, оскільки неодноразово вона зверталася, в тому числі і в письмовому порядку, до усіх власників, як попередніх, так і до нинішніх, суміжної земельної ділянки, в підтвердження чого надала переписку між сторонами. Заперечує проти клопотання відповідача про закриття провадження, у зв`язку із пропущенням строків звернення до суду, оскільки допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правовідношення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність унеможливлює одночасну відмову у позові через недоведеність позовних вимог та, у зв`язку зі сплином строків позовної давності, а тому заявляючи клопотання про застосування строків позовної давності, відповідач фактично визнає порушення прав та законних інтересів позивача. З приводу невизнання висновку будівельно-технічного дослідження по установленню сервітуту, представник позивача зазначає, що дійсно будівельно-технічне дослідження не проводилося за ухвалою суду, але сама ж відповідач не наводить доказів, чому такий висновок не можна взяти до уваги, як доказ. Із врахуванням позиції Верховного Суду України, у разі незгоди відповідача із запропонованим позивачем технічно обґрунтованим варіантом встановлення сервітуту - саме на відповідача покладається процесуальний обов`язок подання клопотання про призначення судової експертизи. А у разі відсутності останнього пропозицію позивача слід в такому випадку визнати прийнятною. Також вказує, що з метою вирішення мирним шляхом цього земельного спору пропонує здійснити добровільний обмін частинами належних їм земельних ділянок рівноцінної площі, і у такому разі спір можна вирішити уклавши мирову угоду. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Кецкало В.В. в судове засідання не з`явилися, на адресу суду подали письмові заяви, у яких просять суд справу слухати у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність позовні вимоги не визнає. Суд, врахувавши позицію сторін та дослідивши наявні письмові докази по справі, прийшов до наступного. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Крім того, ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Отже, із наведених судом норм Конституції України вбачається, що держава Україна приділяє особливу увагу захисту права власності на землю. Судом встановлено, що згідно довідки, виданої Уманським виробничим відділком ЧООБТІ, 17 травня 2007 року, житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві приватної власності за: [PERSON] (частка 59/100) на підставі договору обміну, посвідченого Уманською міською державною нотаріальною контролю 25.07.1995 року в реєстрі за № 1-3485 та за [PERSON] (частка 41/100) на підставі договору дарування, посвідченого Уманською міською державною нотаріальною конторою 28.06.1994 року в реєстрі за № 3-2182. Вказане також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 05.08.2020 за № 219041369. Крім того, згідно цієї довідки, земельна ділянка 7110800000:02:006:1444, площею 0,0454 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить [PERSON] . Таке право власності було зареєстровано на підставі договору дарування земельної ділянки, серія 2-2503, виданий 31.07.2012 року Уманською міською державною нотаріальною конторою, державний акт на право приватної власності на землю ЧР, виданий Уманським міським відділом земельних ресурсів. Згідно висновку Уманського міського управління земельних ресурсів від 11.10.2007 за № 464, було розглянуто технічну документацію по підготовці державних актів на право приватної власності на землю [PERSON] , Уманське міське управління земельних ресурсів погоджує передачу земельної ділянки по [ADDRESS] , в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, сервітут (прохід) площею 12 кв.м та ведення особистого селянського господарства площею 70 кв.м, при умові дотримання вимог Земельного кодексу України. 1. Використання земельної ділянки відповідно до цільового та функціонального призначення, а також з врахуванням сервітутів. 2. Використання земельної ділянки згідно вимог природоохоронного та містобудівного законодавства. 3. Своєчасно сплачувати податок на землю. 4. Обмеження сервітут (прохід) площею 12 кв.м. Разом з тим, згідно державних актів виданих 27 травня 2008 року управлінням земельних ресурсів у місті Умань Черкаської області, на ім`я [PERSON] , про право власності останньої на земельні ділянки площею 0,0070 га кадастровий номер 7110800000:02:006:1002 для ведення особистого селянського господарства та площею 0,0546 га кадастровий номер 7110800000:02:006:1001 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, сервітут відсутній. 04 лютого 2012 року між власниками частин будинку по [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] , яка є попереднім власником частини будинковолодіння та земельної ділянки, на якій воно розташоване, власником яких зараз є відповідач по справі, було укладено договір про те, що при потребі зобов`язуються забезпечувати постійний вільний підхід один одному до стін будинку, частини якого є приватною власністю сторін цього договору. Цей договір не може бути самовільно змінений однією із сторін. Договір є безстроковим і при зміні власників земельних ділянок є невід`ємною частиною всіх угод. Згідно висновку будівельно-технічного дослідження по установленню сервітуту № 07/07-20/БУД від 06 липня 2020 року, складеного фахівцями ПП «Техбудексперт», можливо улаштувати сервітут в розмірі 10,45 кв.м для проходу і обслуговування частини житлового будинку та господарської споруди по [ADDRESS] , що належить [PERSON] на земельній ділянці площею 0,0454 га, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7110800000:02:006:1444 та перебуває у власності [PERSON] . Сервітутні відносини регулюються нормами ст.ст. 401-406 ЦК України. Із зазначених норм вбачається, що сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч. 3\~ст. 402 ЦК України\~спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, в неї відсутня підстава для звернення до суду. Згідно\~ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. Частиною 3\~ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Згідно зі\~статтею 55 Конституції України\~кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.05.2020 (справа № 308/8156/14-ц), встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Статтями 92, 93, 98, 102 ЗК України\~передбачено користування земельною ділянкою на праві постійного користування, оренди, сервітуту, емфітевзису та суперфіцію. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Стаття 41 Конституції України та глава 23\~розділу Книги третьої Цивільного кодексу України закріплюють основоположні принципи права власності, основним з яких є її непорушність. Законодавець імперативно зазначає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на захист власності викладено у статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». За положеннями частин першої та другої\~статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що метою сервітуту є задоволення потреб власника, землекористувача земельної ділянки або іншої заінтересованої особи для ефективного використання земельної ділянки; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. У рішенні суду має бути чітко визначено обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Речове право у вигляді сервітуту дає змогу власникові повною мірою реалізувати надані йому правомочності щодо належного цій особі майна і забезпечити його ефективне використання, а також передбачає право на задоволення немайнових інтересів інших осіб, речове право яких на чужу річ не пов`язана зі здійсненням майнових прав. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.03.2020 (справа № 383/153/17), системний аналіз положень законодавства дає підстави для висновку про можливість встановлення земельного сервітуту шляхом надання права проїзду та проходу через належну іншій особі земельну ділянку у разі, якщо задовольнити таку потребу у будь-який інший спосіб неможливо. Позивач у своєму позові зазначає про те, що вона позбавлена вільного доступу до лічильника електроенергії, тобто в тому числі не має можливості своєчасно знімати показники лічильника для передачі їх відповідній установі, Встановлення приладу обліку електроенергії - це обов`язковий процес, який передбачений Законом України «Про електроенергетику». Відповідно до законів України\~«Про ринок електричної енергії» та «Про Національну комісію, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»\~Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг затверджено \~Правила роздрібного ринку енергетичної енергії. У відповідності\~до п.\~1.2.4.\~Правил точка\~розподілу (передачі)\~електричної енергії\~споживачу установлюється\~на межі\~балансової належності\~його електроустановок\~та зазначається\~в договорі\~споживача про\~надання послуг\~з розподілу\~(передачі)\~електричної енергії\~з оператором\~системи. Оператор системи покриває всі витрати, пов`язані з транспортуванням електричної енергії в точку розподілу (передачі) електричної енергії, а також має право на відшкодування всіх витрат, пов`язаних із транспортуванням електричної енергії в точку розподілу (передачі) електричної енергії, за рахунок тарифу на розподіл (передачу) електричної енергії. Правила улаштування електроустановок (ПУЕ) визначають будову, принципи улаштування, особливі вимоги до окремих систем, їх елементів, вузлів і комунікацій електроустановок. ПУЕ встановлюють вимоги до електроустановок загального призначення змінного струму напругою до 750 кВ та постійного струму напругою до 1,5 кВ. ПУЕ враховує вимоги національних стандартів, будівельних норм і правил, галузевих нормативів та інших документів, які належать до предмету регулювання ПУЕ. Положення ПУЕ застосовують під час проектування нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення або капітального ремонту електроустановок. Ці Правила є обов`язковими для застосування під час проектування нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення або капітального ремонту електроустановок. У відповідності до п. 1.5.6 Правил улаштування електроустановок розрахункові засоби обліку потрібно встановлювати на межі поділу мережі за балансовою належністю або на визначеній межі експлуатаційної відповідальності, таким чином, щоб забезпечити технічну можливість безперешкодного доступу до них відповідальних працівників зацікавлених сторін. Враховуючи зазначене, встановлення лічильника обліку електричної енергії належного позивачу, проводилося не за її бажанням чи небажанням, а у відповідності до вимог чинного законодавства та спеціалістами у цій галузі, тому самочинно здійснити його перенесення позивач позбавлена можливості. Крім того, у відповідності до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Як встановлено судом, між власниками було укладено таку угоду, у якій було наявне посилання на те, що навіть в разі зміни власника, угода про можливість безперешкодного підходу до стін будинку, не скасовується, а є обов`язковою умовою при зміні власника. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок зібраних у справі доказів у їх сукупності суд вважає доведеним, що відповідач своїми діями перешкоджає позивачу вільно користуватися лічильником електроенергії для його належного використання, а також перешкоджає обслуговуванню частини житлового будинку і господарських споруд, що є власністю [PERSON] , у відповідності з чинними будівельними нормами і правилами і таке порушене право позивача підлягає захисту, тому суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини щодо необхідності встановлення безоплатного земельного сервітуту безпосередньо через земельну ділянку відповідача [PERSON] , а також необхідність захисту у такий спосіб порушеного права позивача. Суд вважає, що вказаний варіант висновку № 06/07-20/БУД від 06.07.2020 року, найбільшою мірою захистить права позивача та не порушить права відповідача. Із наданого відзиву на позов зрозуміло, що відповідач вважає, що такий висновок виготовлений спеціалістами, які не мають на це відповідних повноважень, але при цьому нічим таку позицію не підтверджує, а також для спростування даного висновку та доведення своєї позиції не заявляє клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи. Разом із зазначеним суд приймає до уваги, що сторона відповідача, заперечуючи проти позову, жодного разу не зазначала про необхідність встановлення плати за сервітутом. Крім того, судом не здобуто доказів, які б могли свідчити, що встановлення безоплатного земельного сервітуту буде надмірно обтяжливим для відповідача. Щодо вирішення питання про застосування строків позовної давності за заявою, поданою відповідачем, суд зазначає наступне. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Вказана правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Отже, з урахуванням встановлених обставин справи та вказаних правових приписів в даному випадку, на думку суду, відсутні підстави для застосування позовної давності. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Згідно положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання, а тому, у відповідності до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору. Оскільки позовні вимоги задоволені, необхідність сплати судового збору покладається на відповідача, тому з останньої слід стягнути на користь держави 840,80 грн. судового збору у відповідності до ставок судового збору станом на час звернення до суду. Крім того, позивачем в підтвердження витрат на правову допомогу надано квитанцію про сплату послуг адвокату у розмірі 5000,00 грн., договір про надання правової допомоги, укладений 11 серпня 2020 року та розрахунок суми судових витрат, тобто загальна сума документально підтверджених судових витрат становить 5000,00 грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved