Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коцюбинського, 37, м. Вінниця» звернулось з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, припинення права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в будинку за адресою [ADDRESS] , в травні 2016 року було створено та діє ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця». На даний момент керівником ОСББ є [PERSON] . В 2016 році будинок [ADDRESS] передано на баланс ОСББ, після чого стало відомо, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 задоволено позов власників кв. №27 - [PERSON] та [PERSON] до Вінницької міської ради, та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016 скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013. Відмовлено у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до Вінницької міської ради. Постановою Верховного Суду від 05.09.2019 рішення Апеляційного суду Вінницької області залишено в силі. В січні 2019 року ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця» стало відомо, що 09.11.2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилого вбудованого приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пізніше [PERSON] продала ці приміщення [PERSON] - сину [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, відповідач [PERSON] є останнім набувачем спірного майна, право власності на яке було зареєстроване за [PERSON] 12.02.2019 за №30245561. Вказані обставини свідчать про проведення відповідачами незаконних дій щодо неодноразового відчуження спірного майна, метою якого є ускладнення повернення вказаної нерухомості законному власнику. З огляду на викладене, ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, у якому просить визнати договір купівлі-продажу від 09.11.2016 недійсним та витребувати майно із чужого незаконного володіння [PERSON] , припинити його право власності на спірні приміщення. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2021 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Надано строк відповідачам для подання відзиву на позовну заяву, позивачу - відповіді на відзив та відповідачу на подання заперечення. (а.с. 56, т.1) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.03.2021 задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на нежиле вбудоване приміщення № 67 до складу якого входить приміщення (67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м.), що знаходиться в підвальному приміщенні будинку [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано за [PERSON] .(а.с.52-53, т.1) 11.05.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] - адвокат Шиманський В.М. заперечує проти задоволення позову, оскільки договір купівлі-продажу від 09.11.2016 було укладено правомірно, до скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.12.2016, тобто коли [PERSON] та [PERSON] мали право розпорядження належним їм майном. Так само, не підлягає задоволенню позовна вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] , оскільки відсутні докази належності спірних приміщень позивачу. (а.с.75-76, т.1) 13.05.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, оскільки договір купівлі-продажу від 09.11.2016 було заключено правомірно, до скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.12.2016, тобто коли [PERSON] та [PERSON] мали право розпорядження належним їм майном. (а.с. 89, т.1) 15.06.2021 до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій представник відповідача [PERSON] - адвокат Шиманський В.М. просить застосувати строки позовної давності до даного позову, оскільки спірний договір було укладено 09.11.2016, тому строк позовної давності сплинув 09.11.2019. (а.с.119-120, т.1) Представником третьої особи ДАП ВМР - [PERSON] було надано письмове пояснення, в яких зазначено, що третя особа вважає позовні вимоги обгрунтованими, оскільки спірні приміщення є допоміжними приміщеннями і згідно з вимогами законодавства передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир, і є спільною власністю мешканців багатоквартирного будинку, а тому не підлягають приватизації. Крім цього, оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.12.2016 було скасовано, спірні приміщення необхідно повернути у власність ОСББ. Одночасно зазначено, що третя особа при винесенні рішення по справі покладається на розсуд суду. (а.с.142-148, т.1) В судовому засіданні голова ОСББ "Коцюбинського, 37 м. Вінниця" - [PERSON] та представник - адвокат Чернякова М.А. вимоги позовної заяви підтримали, просили суд їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Заперечували щодо застосування строків позовної давності, оскільки дізнались про факт відчуження спірних приміщень [PERSON] та [PERSON] в 2019 році. До цього часу ОСББ було впевнене, що спірні нежилі приміщення були автоматично повернуті у власність ОСББ після рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016, що набрало законної сили, яким скасовано рішення суду першої інстанції від 25.06.2013, яким визнано право приватної власності за [PERSON] , [PERSON] на нежиле вбудоване приміщення 67, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входять приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 загальною площею 72,9 кв.м. І лише на стадії касаційного розгляду справи у Верховному суді в 2019, голові ОСББ стало відомо, що під час розгляду даної справи у першій та апеляційній інстанціях на спірні нежилі приміщення не було накладено арешт і [PERSON] та [PERSON] під час апеляційного розгляду даної справи продали зазначені вище приміщення [PERSON] . Для перевірки даної інформації голова ОСББ [PERSON] у січні 2019 звернулась до департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради щоб отримати витяг з Реєстру прав на нерухоме майно на нежиле вбудоване приміщення 67, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , з якого дізналась, що власником даних приміщень є [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Смірнов С.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позовної заяви, з підстав, зазначених у відзиві. Просив застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шиманський В.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позовної заяви, з підстав, зазначених у відзиві. Крім цього, просив застосувати строки позовної давності, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено в 2016 році, а дізнатись про відчуження спірних приміщень ОСББ мало можливість з моменту свого заснування. Наполягав на тому, що позивач дізнався (або міг дізнатися) про порушення його прав протягом 2018 року. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради - Петренко К.В. в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в письмових поясненнях від 08.07.2021. При вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Крім цього, представником третьої особи було надано виписку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (власнику нерухомого майна) №311386855 від 03.10.2022 з якої вбачається, що у 2018 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коцюбинського, 37, м. Вінниця» до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради з запитами, щодо надання інформації з Державного реєстру прав не зверталися. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання повторно не з`явились. Належним чином повідомлені судом про час, дату та місце розгляду даної справи. Учасники справи не заперечували щодо розгляду справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали даної цивільної справи, та справи №127/8975/13-ц, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 задоволено позов [PERSON] та [PERSON] до Вінницької міської ради про визнання права власності на приміщення, та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м. з урахуванням раніше приватизованих приміщень 67-5, 67-6, що розташовані в підвалі жилого будинку [ADDRESS] відповідно до плану, виданого комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 20.07.2011 р. та технічного паспорту на офіс-магазин. (а.с.17-18 т.1) Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016 скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013. Ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до Вінницької міської ради про визнання права власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м. з урахуванням раніше приватизованих приміщень 67-5, 67-6, що розташовані в підвалі жилого будинку [ADDRESS] . (а.с.19-20, т.1) Постановою Верховного Суду від 05.09.2019 в задоволенні касаційної скарги [PERSON] було відмовлено. Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016 залишено без змін. (а.с.22-28, т.1) 09.11.2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрований в реєстрі за №4531. Відповідно до вказаного договору, [PERSON] та [PERSON] (надалі - "Продавці") та [PERSON] , (надалі - "Покупець") уклали цей договір про те, що Продавці продали, а Покупець купила належне продавцям нежиле вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - "Предмет договору"). Відповідно до відомостей, наявних у правовстановлюючому документі, до складу приміщення №67 входять: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6, які мають загальну площу 72,9 кв. м., та розташовані в підвалі житлового будинку [ADDRESS] . Згідно п.1.3. вказаного договору, Продавці стверджують, що судового спору щодо відчужованої нерухомості на момент укладання цього договору немає. (а.с.15-16, т.1) Право власності на вказані приміщення було зареєстровано за [PERSON] 09.11.2016 за №17350148, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №72614821 від 09.11.2016. (а.с.42 т.2) Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом інницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрований в реєстрі за №398, [PERSON] (далі - Продавець) та [PERSON] (далі - Покупець) уклали цей договір про те, що Продавець продала, а Покупець купив належне продавцю нежиле вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - "Предмет договору") (п.1.1. договору). Відповідно до відомостей викладених, наявних у правовстановлюючому документі та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №72614821 від 09.11.2016, до складу приміщення №67 входять: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6, які мають загальну площу 72,9 кв. м., та розташовані в підвалі житлового будинку [ADDRESS] (п.1.2 договору). (а.с.36-37, т.2) Право власності на вказані приміщення було зареєстровано за [PERSON] 12.02.2019 за №30245561, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №155902042 від 12.02.2019. (а.с. 68 т.2) В будинку за адресою [ADDRESS] , в травні 2016 року було створено та діє ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця». На даний час керівником ОСББ є [PERSON] . В 2016 році будинок [ADDRESS] було передано на баланс ОСББ, що підтверджується статутом ОСББ "Коцюбинського 37 м. Вінниця", витягом з ЄДРЮО. Вказані обставини учасниками справи не оспорювалися. Відповідно до виписки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (власнику нерухомого майна), №311386855 від 03.10.2022 наданої департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради за 2018 рік з запитом щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером №1078376205101 (нежиле вбудоване приміщення №67 до складу якого входять: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6, які мають загальну площу 72,9 кв. м., та яке розташоване в підвалі житлового будинку [ADDRESS] ) ніхто не звертався. (т.2 а.с. 143-145) Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Щодо позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд дійшов наступного висновку. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивними, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. З даного договору купівлі-продажу вбачається, що сторони договору продавці [PERSON] та [PERSON] продали, а покупець [PERSON] купила нежиле вбудоване приміщення №67 до складу якого входять: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6, які мають загальну площу 72,9 кв. м., та яке розташоване в підвалі житлового будинку [ADDRESS] , але з нього не вбачається та таких доказів не містять матеріали справи, що сторони договору вчинили будь-які дії на виконання такого правочину - здійснили передачу такого майна, факт користування даним майном [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Вказаний висновок знайшов підтвердження в постанові Верховного Суду №754/2738/20 від 16.08.2022. Судом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу від 09.11.2016 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , продавці знаючи, що в Апеляційному суді Вінницької області перебуває на апеляційному розгляді справа за позовом [PERSON] , [PERSON] до Вінницької міської ради про визнання права власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м. яке розташоване в підвалі житлового будинку [ADDRESS] , рішенням по якій може бути скасовано їх право власності на зазначені приміщення, діяли вочевидь недобросовісно, зловживаючи правами інших мешканців багатоквартирного будинку, укладаючи з [PERSON] договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси інших співвласників багатоквартирного будинку. Дії [PERSON] та [PERSON] були направленні на недопущення повернення спірних приміщень у спільну власність співмешканців багатоквартирного будинку у разі скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 (№справи 127/8975/13-ц), з подальшим їх поверненням від [PERSON] у свою приватну власність. До того ж, при укладанні даного договору продавці повідомили нотаріусу, що судового спору щодо відчужованої нерухомості на момент укладання цього договору немає. Тобто, [PERSON] та [PERSON] надали нотаріусу неправдиві відомості, з метою уникнення повернення спірних приміщень у спільну власність мешканців багатоквартирного будинку. 12.02.2019 [PERSON] укладає з [PERSON] - сином [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу нежилого вбудованого приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м., яке розташоване в підвалі житлового будинку [ADDRESS] , що ще раз свідчить про те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладаючи 09.11.2016 договір купівлі-продажу спірних нежилих приміщень знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мали інші цілі, ніж передбачені правочином, а саме уникнути повернення спірних приміщень у спільну власність співмешканців багатоквартирного будинку по [ADDRESS] . Таким чином, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу, укладений 09.11.2016 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрований в реєстрі за №4531 про продаж нежилого вбудованого приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входять приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 загальною площею 72,9 кв.м. є фіктивним та підлягає скасуванню. Щодо позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Верховного Суду від 05.09.2019 по справі №127/8975/13-ц встановлено, що через спірні підвальні приміщення будинку [ADDRESS] проходять інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації усіх квартир будинку без доступу до яких експлуатація житлового будинку є неможливою, що підтверджує факт того, що ці приміщення є допоміжними. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Враховуючи норми статей 186, 380, 381, 382 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і підвал), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними заходами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 зазначено, що в багатоквартирних будинках власники приватизованих і неприватизованих помешкань є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. При цьому ніхто з власників житла не має пріоритету в їх використанні. Твердження представника відповідача [PERSON] - адвоката Шиманського В.М. про те, що відсутні докази належності спірних приміщень позивачу суд сприймає критично, з огляду на наступне. Так, відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно офіційного тлумачення, що викладене в Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у про офіційне тлумачення пункту 2 статті 10 ЗУ «Про приватизацію держаного житлового фонду» та про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Таким чином, підтвердження права власності співвласників будинку, від імені яких діє ОСББ, як позивач у справі, на спірне майно не потребується. Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до ст.1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Відповідно до ч.4 ст.4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. Відповідно до п.1 розділу ІІ Статуту об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Коцюбинського 37 м. Вінниця", метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна буднинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, предбачених законодавством та цим статутом. (а.с.31, т.1) Отже, ОСББ, як представник співвласників багатоквартирного будинку, має право звертатися з позовом про витребування спільного майна співмешканців будинку з чужого незаконного володіння. Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зроблено висновок, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Вказаної позиції Верховний Суд дотримується і у постанові від 25 травня 2022 року по справі №522/16032/19. Враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016, залишеним в силі Постановою Верховного Суду від 05.09.201, було скасоване рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013, яким за [PERSON] та [PERSON] визнано права власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м., що розташовані в підвалі жилого будинку [ADDRESS] , суд встановив, що нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м. вибуло з володіння власників - співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] поза їх волею. Щодо позовної вимоги про припинення права власності [PERSON] на спірне приміщення, суд дійшов такого висновку. Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, з поміж іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Як встановлено п.9 ч.1 ст.27 наведеного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У постановах Верховного Суду, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 465/7960/18-ц, вже висловлено позицію щодо правильного застосування абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє з 16.01.2020 року. Наведені правові висновки, щодо застосування ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» висловлено Верховним Судом, зокрема, але не обмежуючись також у постановах від 03.08.2021 у справі № 295/6177/19-ц та від 03.11.2021 у справі 761/16488/19. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність припинення права власності, яке органом державної реєстрації зареєстровано за [PERSON] , на нежиле вбудоване приміщення 67, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , до складу якого входять приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 загальною площею 72,9 кв.м. Таким чином, позовні вимоги ОСББ "Коцюбинського, 37, м. Вінниця" є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності, суд дійшов такого висновку. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шиманський В.М. звернувся з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 753/12661/19 (провадження № 61-17926св21) Верховний Суд дійшов висновку, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс4, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19. В позовній заяві позивач зазначив про те, що про порушення своїх прав вона дізналась лише у січні 2019 році, на підтвердження чого було надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його архівної складової частини щодо об`єкта нерухомого майна №153430920 від 22.01.2019, в якій зазначено, що власником спірних нежилих приміщень є [PERSON] . В обґрунтування того, що позивач не знав про порушення його прав з листопада 2016 року він вказує на те, що після постановлення рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016, яке набуло законної сили, ОСББ вирішило, що дані приміщення остаточно вибули з власності [PERSON] , [PERSON] та перейшли у власність ОСББ, оскільки [PERSON] жодним чином не заявлала свої права на ці спірні приміщення та не здійснювала жодної діяльності, яка б підтверджувала право власності на них. Суд вважає доводи позивача про те, що він дізнався про порушення свого права лише у січні 2019 року таким, що є доведеним за допомогою належних та допустимих доказів. Щодо доказів представника відповідача [PERSON] - адвоката Шиманського В.М., суд вказує, що представник відповідача не довів суду і матеріали справи не містять доказів, що позивач знав, та міг дізнатися про незаконні дії з його майном до моменту отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.01.2019. Так, доводи адвоката Шиманського В.М. про те, що позивач у 2018 знав про відчуження вказаних приміщень спростовуються випискою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (власнику нерухомого майна), №311386855 від 03.10.2022, з якої вбачається, що позивач не звертався до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради з подібним запитом у 2018 році. Доказів, про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав у період з листопада 2016 року до 2018 року суду надано не було, тому такі доводи є безпідставними. Щодо тверджень про те, що позивач у вказаний період мав можливість дізнатись про відчуження спірних приміщень, суд вказує, що оскільки доказів на підтвердження даного твердження надано не було, то воно є припущенням адвоката Шиманського В.М. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, відсутні підстави для застосування строків позовної давності у справі. Враховуючи, що позов було задоволено, згідно ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 3460 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Outcome: approved