Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору доручення удаваним правочином та визнання права власності, у позовній заяві позивачі просять суд визнати договір доручення від 29.07.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на підставі якого 29.07.2013 року була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А. від 29.07.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1156 - удаваним правочином, укладеним з метою приховування договору купівлі-продажу напівпричіпа марки ОДАЗ 9370, 1991 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ-9ГУ-УМВС України міста Києва 09 серпня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Також позивачі просять визнати за ними право власності на зазначений напівпричіп, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого МРЕВ-9ГУ-УМВС України міста Києва 09.08.2003 року. Вимоги позову обґрунтовують тим, що 29.07.2013 року вони придбали за спільні кошти напівпричіп марки ОДАЗ 9370, 1991 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ-9ГУ-УМВС України міста Києва 09 серпня 2003 року, який належить [PERSON] за 40 000 грн. При відчуженні автомобільного напівпричіпа [PERSON] діяв на підставі довіреності від 24.12.2011 року, виданої [PERSON] . Через відсутність коштів на переоформлення напівпричіпу з продавця на покупця, позивачі разом з продавцем прийняли рішення щодо оформлення довіреності на розпоряджання причіпом. Усно домовившись про всі істотні умови купівлі-продажу, продавець отримав грошові кошти за продаж напівпричіпа та передав усі необхідні документи. Довіреність оформлена на [PERSON] та [PERSON] . При оформленні довіреності позивачі розуміли, що насправді уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу. Позивачі вважають, що вони насправді вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобільного напівпричіпу, що призводить до правових наслідків, які наступають за договором купівлі продажу. У зв`язку з чим вони вимушеним були звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 05.07.2022 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків, який не може перевищувати 10 днів з моменту вручення ухвали. 30.08.2022 року через канцелярію суду надійшла заява позивачів на виконання вимог ухвали суду, якою усунено недоліки. Ухвалою судді від 01.09.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.10.2022 року. Ухвалою суду від 07.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачі не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, про що у матеріалах справи містяться відповідні документи. Відзиву на позов, заяви про відкладення розгляду справи до суду не подав. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Зважаючи на вищенаведені положення, враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання задля дотримання принципу розумності строків, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності сторін. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень у своїх заявах по суті, дослідивши у судовому засіданні докази, на які посилаються сторони, у відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, дійшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до довіреності від 24.12.2011 року [PERSON] даною довіреністю уповноважив [PERSON] та [PERSON] , які діють незалежно один від одного, продати за ціну та на умовах на розсуд уповноважених, належний йому напівпричіп марки ОДАЗ 9370, 1991 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ-9ГУ-УМВС України міста Києва 09 серпня 2003 року. Відповідно до копії довіреності в порядку передоручення від 29.07.2013 року [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , цією довіреністю уповноважив [PERSON] , [PERSON] , які діють незалежно один від одного , продати за ціну та умовах на їх розсуд, причіп марки ОДАЗ 9370, 1991 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований МРЕВ-9ГУ-УМВС України міста Києва 09 серпня 2003 року, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого тим же МРЕВ тоді ж. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст.627 ЦК України). Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірною вольовою дією. Правова ціль, заради якої учасники цивільних відносин вчиняють правочини, є їх підставою, наприклад набуття права власності на майно або користування ним, тощо. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто виходячи з аналізу цивільного законодавства, на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, якщо під час розгляду справи буде встановлено, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Згідно зі ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договір доручення опосередковує відносини представництва. Видача довіреності на здійснення певних юридичних дій є одностороннім правочином. Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників. Разом з тим, як вбачається із аналізу вищевикладених норм, видача довіреності є одностороннім правочином. Крім того, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі Порядок), що визначає певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів та згідно п. 1 Порядку є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Пунктом 8 Порядку передбачено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, однак серед цього переліку відсутня довіреність. Крім того, вказаним Порядком передбачена письмова форма договору купівлі-продажу автомобілів, а перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі МРЕВ. Покупець має право і зобов`язаний зареєструвати на себе транспортний засіб на підставі належних документів, які свідчать про перехід права власності. Довіреність не є юридичним документом, котрий посвідчує перехід права власності, вона слугує лише для представництва особи та містить зміст, обсяг, строк та характер повноважень представника. Таким чином, для набуття права власності на транспортний засіб передбачена законом певна процедура оформлення документів. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Доказів факту передання коштів у сумі 40000 грн. відповідачу, як про те зазначають позивачі в своїй позовній заяві, позивачами до суду не надано. Тобто, стороною позивачів не було надано належних доказів, які б свідчили про існування домовленості про укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу, а також доказів, які б свідчили про отримання відповідачем грошових коштів за договором від позивача та третьої особи. Також слід зазначити, що за частиною 3 статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачі як сторона по справі зобов`язані довести ті обставини на які вони посилаються як на правову підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачами доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачами та відповідачем виник спір про право. Оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, приймаючи до уваги предмет та підстави позову, а також суть позовних вимог, за межі яких суд позбавлений можливості вийти, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю. Судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не відшкодовуються. З викладеного,

Outcome: dismissed