Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка залишилася після померлого [INFO] [PERSON] , за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що [PERSON] , [INFO] є її [PERSON] , матір`ю. 25 березня 1972 року її матір вийшла заміж за [PERSON] , [INFO] . 18 серпня 1993 року, знаходячись у зареєстрованому шлюбі, вони приватизували квартиру [ADDRESS] , про що свідчить свідоцтво про право власності на житло від 18.08.1993 року видане Центральною комісією по приватизації житлового фонду АТ ПХЗ. Свідоцтво видане згідно розпорядження №207 від 18.08.1993 року. 19 квітня 1996 року її матір [PERSON] , 1927 року народження померла. [INFO] помер її вітчим - [PERSON] . [INFO] після померлої матері, вона прийняла спадщину за законом, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом НРО 383437 від 15.11.2021 року. За вказаною адресою вона проживала і була зареєстрована з 15.05.2007 року по теперішній час. 1/2 частка квартири, яка належала вітчиму [PERSON] , залишилася зареєстрованою на праві власності на цей час за ним, оскільки після його смерті спадок ніхто не прийняв, так як інших родичів крім неї та її дітей та онуків у нього не було, інших спадкоємців у вітчима не було. З моменту смерті вітчима з 25.02.1997 року вона користується його часткою квартири, фактично після смерті матері проживала з вітчимом, так як він був людиною похилого віку та потребував стороннього догляду, після його смерті вона займалась похованням вітчима, бо інших родичів у нього не було. У вказаній квартирі проживає з 1997 року, а зареєструвалась тільки 15 травня 2007 року, неодноразово ремонтувала її. Вона постійно, безперервно, відкрито володіє часткою майна (квартири) [PERSON] , який помер [INFO] . У квартирі проживає разом із своїм онуком [PERSON] , [INFO] , а дозвіл на реєстрацію місця проживання онука надавав вітчим [PERSON] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №4760 від 28.09.2019 рік виданої відділом реєстрації фізичних осіб та місця їх проживання Адміністрації Південного району Кам`янської міської ради. Постійно та безперервно сплачує комунальні платежі та несе інші витрати, пов`язані з утриманням квартири, здійснює поточні та капітальні ремонти за власні кошти. Тобто, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше ніж 15 років. Визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яке по цей час зареєстроване за [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] , за нею, необхідно їй для реалізації в повній мірі своїх прав власності. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутністю, позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Представник відповідача Кам`янської міської ради Скала А.С. в судове засідання не з`явилася, в заяві просила справу розглядати за відсутності представника Кам`янської міської ради, зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності від 18 серпня 1993 року виданого Центральною комісією по приватизації житлового фонду ВО ПХЗ згідно розпорядження №207 від 18.08.1993 року, [PERSON] і [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,3 кв.м. (ар.с.10-11). Даний факт також підтверджується відповіддю КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 30.09.2022року за №1/2/182, згідно якою зазначено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 18 серпня 1993 року виданого Центральною комісією по приватизації житлового фонду ВО ПХЗ згідно з розпорядженням №207 від 18.08.1993 року (ар.с.36). [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження (ар.с.9). [INFO] матір [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] виданого 25.03.1972 року м. Степногорська Целіноградської області КазРСР, актовий запис №81 від 25.03.1972 року (ар.с.9). Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом НРО 383437 від 15.11.2021 року, [PERSON] прийняла спадщину за законом після померлої матері, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] (ар.с.14). Відповідно до копії свідоцтва про смерть (ар.с.13) [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до копії спадкової справи №755/2021, заведеної після померлого [INFO] [PERSON] , спадкова справа була заведена за заявою [PERSON] на підставі її заяви від 06 серпня 2021 року, разом з цим постановою державного нотаріусу Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Шаройко В.К. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з не підтвердженням родинних відносин (ар.с.55). Інші особи з заявами про прийняття спадщини не зверталися, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалось, заповіту не існує (ар.с.44-56). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 4760 виданої 28.09.2019 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15 травня 2007 року по теперішній час (ар.с.7). Відповідно до довідки № 001171828 від 18.05.2022 р. про склад сім`ї, виданої ТОВ «Абонент ХХІ», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , з 15.05.2007 р., та [PERSON] , з 22.10.1996 р. (ар.с.8). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344\~ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Зі змісту ст.\~344\~ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна. Згідно зі статтею 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом - з 1 січня 2001 року. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК.) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У статті 6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Оскільки [PERSON] відкрито заволоділа 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , що належала померлому [INFO] [PERSON] , та враховуючи те, що доводи позивача належним чином підтверджені у судовому засіданні, вони ґрунтуються на вимогах закону, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved