Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

Позивач 22.10.2021 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хома Анна Сергіївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марчук Марина Сергіївна та просить: - визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, укладений 15.11.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., зареєстрований в реєстрі за №1835; - застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу, шляхом витребування квартири, загальною площею 62,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Алькор Інвест»; - стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 4540 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.11.2006 між АТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено іпотечний договір предметом якого є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру загальною площею 63,27 кв.м., будівельний номер 1-б, що знаходиться на 14 поверсі блоку Б житлового будинку [ADDRESS] . На підставі Договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору предметом іпотеки визначено квартиру [ADDRESS] . 30.05.2017 позивач набув право вимоги за іпотечним договором. 17.01.2018 ТОВ «ФК «Алькор Інвест» звернуло стягнення на предмет іпотеки відповідно до Договору іпотеки шляхом набуття права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі застереження в ст. 6 Договору іпотеки у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2018 у справі №522/15775/17 позов ТОВ «ФК «Алькор Інвест» було задоволено, стягнуто з [PERSON] , та [PERSON] достроково солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 216 799,46 грн., втім Постановою Верховного суду від 30.10.2019 рішення залишено в силі. Згодом позивачу стало відомо, що квартира - предмет іпотеки перейшла у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2018. 21.02.2020 [PERSON] продала квартиру [PERSON] . Відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, тому відсутні підстави вважати іпотеку припиненою. Ухвалою суду від 23.10.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 25.11.2021 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 19.01.2022. У підготовчому засіданні 19.01.2022 задоволено клопотання представника [PERSON] про відкладення, наступне засідання призначено на 10.03.2022. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 10.03.2022 розгляд справи відкладено на 14.04.2022. У підготовче засідання 14.04.2022 учасники справи не з`явилися, представник позивача та представник [PERSON] звернулися до суду з заявами про відкладення розгляду справи, наступне засідання призначено на 08.06.2022. У підготовчому засіданні 08.06.2022 проведеному за участі представника відповідача [PERSON] - [PERSON] було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 27.07.2022. До суду 14.06.2022 від представника [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказано, що станом на день укладення правочину - 15.11.2018 квартира належала [PERSON] , а не позивачу, в реєстрі були відсутні записи про іпотеку, а, тому [PERSON] є добросовісним набувачем. Нині власники квартири [PERSON] , а не позивач. Також вказує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки витребування майна не є тим самим, що й скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. За позивачем не вірно було зареєстровано право власності 17.01.2018, адже відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя. У судовому засіданні 27.07.2022 задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про відкладення розгляду справи, наступне судове засідання призначено на 11.10.2022. У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одесі судове засідання 11.10.2022 не відбулося та було відкладено на 07.12.2022. У судове засідання 07.12.2022 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник позивача Главацький Ю.А. звернувся до суду 07.12.2022 з заявою, якою просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Вже після судового засідання 08.12.2022 надійшло чергове клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про відкладення розгляду справи, яке не приймається до уваги, адже надійшло після того, як судом було проведено судове засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 13 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/81-1-0-00/13888, згідно якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 2 427 724,58 грн. на рефінансування заборгованості позичальника перед кредитором за кредитним договором №014/007/74/67653 від 27.11.2016 укладеними між сторонами. Дата погашення заборгованості - 16.04.2034 (а.с.10-16). 13 лютого 2015 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, зареєстрований за №676 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., згідно якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] (а.с.20-24). З 17 січня 2018 року по 24 жовтня 2018 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.119-124). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/15775/17 від 18 квітня 2018 року задоволено позов ТОВ «ФК «Алькор Інвест» до [PERSON] , [PERSON] , стягнуто з відповідачів на користь позивача достроково солідарно заборгованість за Кредитним договором №014/81-1-0-00/13888 від 13.02.2015 у розмірі 1 216 799,46 грн, у задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с.28-33). 23 жовтня 2018 року Постановою Апеляційного суду Одеської області було скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2018, у позові ТОВ «ФК «Алькор Інвест» відмовлено, Вимоги зустрічного позову [PERSON] задоволено частково. Кредитний договір №014/81-1-0-00/13888 від 13.02.2015 з усіма додатками визнано недійсним, також визнано недійсним іпотечний договір від 13.02.2015. Визнано недійсним Договір від 30.05.2017 про відступлення права вимоги за кредитним договором укладеним між ПАТ «Комерційний Індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Алькор Інвест». Іпотека скасована 24.10.2018 на підставі постанови Апеляційного суду Одеської області від 23.10.2018 (а.с.121). 15 листопада 2018 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, за яким продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с.25). Верховний суд постановою від 30 жовтня 2019 року постанову Апеляційного суду Одеської області від 23.10.2018 - скасував, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2018 залишив в силі (а.с.34-36). 21 лютого 2020 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу зареєстрований за №145 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С. (а.с.25-27). 21.02.2020 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.8-9). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. За статтею 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як Велика Палата Верховного Суду нагадувала неодноразово, за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Звернувшись до суду з цим позовом, позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину, тобто реституцію, а вимогу про витребування майна не заявляє. За виниклих правовідносин застосування наслідків недійсності правочину (договору купівлі-продажу квартири), з урахуванням реєстрації припинення іпотеки та права власності, не можуть відновити право чи інтерес кредитора. Позовні вимоги ТОВ «ФК «Алькор Інвест» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири також є неефективним способом захисту порушених прав товариства, що є підставою для відмови в їх задоволенні. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Алькор Інвест» не підлягають задоволенню, адже, позивачем обрано не ефективний спосіб захисту.

Outcome: dismissed