Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Позивач ТОВ «Кей-Колект» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дії та скасування рішення про реєстрацію місця проживання. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що 21.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту. В забезпечення виконання кредитного договору, між вказаними сторонами було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки - квартира [ADDRESS] . Всупереч п. 2.4.9 договору іпотеки, без достатніх правових підстав були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» 12.12.2011 року укладено договір факторингу № 1 та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Відповідно до яких право вимоги за вище вказаними договорами та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Позивач в свою чергу не надавав згоди на реєстрацію будь-кого в іпотечному майні. На підставі викладеного, позивач просить визнати незаконною реєстрацію в предметі іпотеки та відновити становище, що існувало до порушення, шляхом скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] у нерухомому майні, яке є предметом іпотеки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.11.2021року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Письмові матеріали справи містять заяву представника Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до якої останні повідомили, що неодноразово направляли запрошення та намагалися зв`язатися із законними представниками дитини, проте ніхто не з`явився. Позовна заява не містить номеру телефону відповідачів, у зв`язку із чим зв`язатися із родиною по телефону не має можливості. Спеціалісти служби виходили за адресою, яка вказана у позовній заяві, проте двері спеціалістам ніхто не відчинив. Таким чином, не вдалося з`ясувати місцезнаходження дитини, та отримати пояснення від батьків дитини по суті спору. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяву підтримав, просив позов задовольнити з викладених підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Оскільки відповідачі про розгляд справи повідомлялися належним чином, відзив на позовну заяву не подали та не повідомили причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, про що свідчить пояснення позивача, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації просить розглядати справу без участі її представника та ухвалити рішення з урахуванням житлових інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] . Суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. Вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 21.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позичальником [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 24-9J5/09-2006И. Відповідно до умов п.1.1 договору Банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 59000 доларів США, у порядку та на умовах, зазначеному у цьому договорі. Вказана сума дорівнює еквіваленту 297950 грн., по курсу НБУ на день укладення цього договору. Згідно п. 1.2.2 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни встановлені графіком погашення кредиту (додаток 3 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 21 вересня 2027 року. З письмових матеріалів справи вбачається, що 21.09.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» - іпотекодержатель та [PERSON] - іпотекодавець укладено договір іпотеки № 24-9J5/09-2006И. Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання всіх грошових зобов`язань Іпотекодавця за Договором про надання споживчого кредиту № 24-9J5/09-2006И від 21.09.2006 року (надалі кредитний договір № 1) та за кредитним договором 24-9J5/09-2006Ц від 21.09.2006 року (кредитний договір № 2). Згідно п. 1 договору іпотеки, предметом договору - виступає однокімнатна квартира [ADDRESS] . Як вбачається з письмових матеріалів справи, 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк»- клієнт та ТОВ «Кей-Колект» - фактор, укладено договір факторингу № 1. Відповідно до інформаційної довідки № 284673917 від 15.11.2021 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що державним реєстратором було зареєстровано договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, виданий 12.12.2011 року Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В., у зв`язку із чим іпотекодержатель - ТОВ «Кей-Колект», іпотекодавець [PERSON] . Позивач у своїй позовні заяві вказує на порушення відповідачами п. 2.4.9. договору іпотеки № 24-9J5/09-2006И від 21.09.2006 року, оскільки останні були зареєстровані у квартирі, яка є предметом іпотеки без згоди позивача. Відповідно до п. 2.4.9 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя. Стороною позивача не було надано в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів реєстрації юридичних осіб у предметі іпотеки. Стороною позивача не було надано доказів, що відповідачі зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки. Таким чином, суд приходить до висновку, що стороною позивача не було доведено, а відповідно письмові матеріали справи не містять доказів порушення відповідачами п. 2.4.9 договору іпотеки № 24-9J5/09-2006И від 21.09.2006 року. Крім того, стороною позивача не було доведено, що відповідач [PERSON] є законним представником малолітньої [PERSON] . Щодо скасування реєстрації місця проживання відповідачів суд приходить до висновку, що відсутність підстав, оскільки порядок зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) врегульовано ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Цим порядком передбачено, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Повноваження щодо цього зазначеним Законом покладено на орган реєстрації або центр надання адміністративних послуг і ухвалення рішення щодо цього судом є втручанням в дискреційні повноваження зазначених органів. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed