Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

В червні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на наступні обставини. Позивачу, [PERSON] , на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . Згідно довідки МСЕК КИО-І № 213406 від 06.10.2005 р. Позивач з 01.06.1979 має першу групу інвалідності, причина: інвалідність з дитинства по зору, потребує постійного стороннього догляду. 01.04.2003 року Позивач звільнилася з роботи за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком. Згідно пенсійного посвідчення від 07.07.2003 року Позивач перебуває на пенсії. В грудні 2004 року, знайома Позивача - Відповідач по справі, [PERSON] запропонувала Позивачу, що буде довічно доглядати її, зокрема утримувати належну Позивачу на праві приватної власності квартиру в належному санітарно-гігієнічному стані її квартири, якщо Позивач передасть її у власність останньої. Маючи І - групу інвалідності з дитинства по зору, потребуючи в силу стану здоров`я сторонньої допомоги і догляду, Позивач погодилася на пропозицію Відповідача та домовилася з нею про те, що передасть у власність останньої квартиру [ADDRESS] , а Відповідач, в свою чергу, буде довічно доглядати її, зокрема утримувати квартиру в належному санітарно-гігієнічному стані, зокрема прибирати її, мити поли, вікна, посуд, прибирала пил, також готувати їжу. Тоді, Відповідач повідомила, що для того, щоб вказана квартира перейшла їй у власність, потрібно укласти письмовий договір, який Позивач повинна підписати у нотаріуса. 08.12.2004 року, Позивач разом з Відповідачем прибула до нотаріальної контори, де підписала договір, за яким, як на той час вважала Позивач, вона, передавши після своєї смерті у власність Відповідача вищезазначену квартиру, до смерті буде отримувати від останньої необхідну допомогу, тобто внутрішня воля Позивача була спрямована на укладення договору довічного утримання. Після укладення оспорюваного договору дарування, Позивач залишилася проживати у спірній квартирі, в якій має зареєстроване місце проживання, а також продовжувала сплачувати комунальні послуги. В свою чергу, Відповідач надавала Позивачу допомогу у вигляді утримання помешкання в належному стані, зокрема здійснювала прибирання квартири, мила поли, вікна, посуд, прибирала пил та готувала періодично їжу. Однак, в 2021 році рідше відвідувала Позивача, а з січня 2022 року Відповідач припинила утримувати в належному санітарно-гігієнічному стані квартиру посилаючись на брак часу. Тоді, Позивач звернулася до адвоката Мохонька К.М. за правничою допомогою з метою отримати консультацію з приводу порушення Відповідачем умов договору довічного утримання. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 299660668 від 15.02.2022 р., Позивачу стало відомо, що в розділі «Відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно» міститься запис про те, що належна їй квартира [ADDRESS] 21.05.2005 зареєстрована за [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір дарування, 1-2482, 08.12.2004, перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора. 11.05.2022 року на адвокатський запит, Комунальним підприємством Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації», адвокату Мохоньку К.М., було надано копію Договору дарування квартири від 08.12.2004 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2482 та копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6281905 від 21.01.2005. Так, зі змісту договору дарування квартири від 08.12.2004 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., Позивачу стало відомо, що насправді вона подарувала відповідачу квартиру [ADDRESS] . Однак, Позивач ніколи не мала наміру здійснювати відчуження своєї квартири на користь Відповідачці, до цього моменту не була обізнана про підписання нею саме договору дарування, оскільки метою візиту її до нотаріуса вона вважала укладання між нею та Відповідачем договору довічного утримання відповідно до попередньо досягнутих між ними домовленостей щодо догляду її до дня смерті. Можливості усвідомити правову природу укладеного договору дарування Позивач була позбавлена зокрема і через незадовільний стан свого здоров`я. Як було зазначено вище, Позивач має інвалідність по зору з дитинства і при цьому раніше не укладала нотаріально посвідчені правочини та не мала такого досвіду і не була обізнана із процедурою нотаріального посвідчення правочинів. Під час підписання оспорюваного договору дарування квартири, вона мала такі вади зору, які не давали їй змогу самостійно прочитати документ, а тому Позивач не могла знати зміст (умови) договору, який вона уклала вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які вона домовилася з Відповідачем. При цьому, незважаючи на те, що Позивач має вади зору, нотаріус, на виконання вимог пункту 6 Глави 9 Розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, перед підписанням угоди не прочитав уголос текст оспорюваного договору. Отже, укладаючи договір дарування, Позивач не усвідомлювала правову природу договору і помилилася щодо його правової природи, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, зокрема щодо переходу права власності на квартиру до Відповідача. Під час укладення оспорюваного договору, волевиявлення Позивача на безоплатне відчуження квартири за свого життя не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. За таких обставин, Позивач вважає, що уклала замість договору довічного утримання договір дарування, за яким вона вже не є власником квартири, під впливом помилки, оскільки виходячи з домовленостей з Відповідачем вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого Відповідач буде здійснювати довічний догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Тому, просила суд визнати недійсним Договір дарування квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] 08.12.2004, посвідчений Кравець А.В., державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-2482. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати ( а. с. 1-6 ). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 червня 2022 року головуючим суддею по справі визначено Орєхова О.І. ( а. с. 26 ) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 20 червня 2022 року судом було зроблено запити стосовно місця проживання та реєстрації відповідача ( а. с. 31 ). 05 липня 2022 року за вх. № 21454 судом отримано з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області стосовно [PERSON] ( а. с. 32 ). В зазначеній відповіді було вказано, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ( відповідно до вимог ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 07 липня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 27.07.2022 року ( а. с. 33-34 ). Ухвалою суду від 09 вересня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 03.10.2022 року ( а. с. 57-58 ). Судом розгляд справи здійснювався 03.10.2022 року ( а. с. 63-64 ), 26.10.2022 року ( а. с. 75-79 ), останнього разу розгляд справи відкладено на 08.12.2022 року ( а. с. 84 ). В судовому засіданні 26.10.2022 року в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] . Вказані свідки підтвердили, що позивач проживає в квартирі [ADDRESS] . Остання не може самостійно обходитися без сторонньої допомоги. Відповідача [PERSON] вони бачили лише один раз і то лише мельком. Зі слів [PERSON] їм відомо, що між ними була домовленість про те, що [PERSON] буде доглядати останню, однак належного догляду не здійснює. Свідок [PERSON] зазначав, що квитанції, які надходили заповнювала спочатку його дружина та їх сплачувала, а зараз це робить він. В судовому засіданні позивач та її представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач не заперечувала проти розгляд справи в заочному поряду у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення. Вказане оголошення було здійснено судом, оскільки на неодноразові направлення судом на адресу відповідача судові повістки та інші документи, за місцем її реєстрації, згідно отриманої відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, останні або поверталися без вручення, працівниками пошти зазначалося причина повернення, як за закінченням терміну зберігання, або взагалі такі відомості не поверталися. Третя особа Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора в судове засіданні свого представника не направили, судом отримано клопотання, за підписом завідуючої нотаріальної контори, в якому просили справу розглянути за відсутності представника нотаріальної контори на розсуд суду. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. ( ч.5 ст.128 ЦПК України ). Частинами 11 та 12 цієї статті ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Відповідно до ч. 10 ст. 130 ЦПК України якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Частиною 1 статті 131 ЦПК України визначено обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Отже, судом вчинялися усі заходи передбачені цивільно-процесуальним законодавством України щодо належного сповіщення відповідача у справі. Заяв та клопотань від відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзив на позовну заяву позивача. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду ( які не з`явилися ), оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзиву і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Протокольною ухвалою постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] , на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 299660668 від 15.02.2022 р., в розділі «Відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно» міститься запис про те, що належна позивачу квартира [ADDRESS] 21.05.2005 р. зареєстрована за [PERSON] , підстава виникнення права власності: договір дарування, 1-2482, 08.12.2004, перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора. Згідно Договору дарування квартири від 08.12.2004 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2482, [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Зазначене підтверджується і копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6281905 від 21.01.2005 року. Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач [PERSON] просила визнати договір дарування недійсним, оскільки під час підписання оспорюваного договору дарування квартири, вона мала такі вади зору, які не давали їй змогу самостійно прочитати документ, не усвідомлювала правову природу договору і помилилася щодо його правової природи, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, зокрема щодо переходу права власності на квартиру до відповідача, так як під час укладення оспорюваного договору, її волевиявлення на безоплатне відчуження квартири за свого життя не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, вважала, що підписує раніше обумовлені домовленості щодо договору довічного утримання. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2022 року у справі № 520/8118/17, провадження № 61-10855св21. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Між тим, необхідно враховувати правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де Верховний Суд зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] має вади зору, згідно довідки МСЕК КИО-І № 213406 від 06.10.2005 р., позивач з 01.06.1979 має першу групу інвалідності, причина: інвалідність з дитинства по зору, потребує постійного стороннього догляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначала, що дійсно між нею та відповідачем була домовленість, що остання буде її доглядати і в подальшому їй залишиться квартира [ADDRESS] у зв`язку з чим вони домовилися укласти договір довічного утримання. У нотаріальній конторі їй не було зачитано текст договору, лише взявши її за руку допомогли поставити підпис. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Отже, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Такого висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 20.09.2018 у справі № 369/11060/16-ц, провадження № 61 -21008св 18. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 462/1992/15-ц, провадження № 61 -21435св18, від 20.11.2019 у справі № 308/3593/17, провадження № 61-9531св19, від 24.06.2020 у справі № 405/2719/17, провадження № 61-45189св18, від 18.12.2020 у справі № 0541/2898/18. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного: відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 та підтверджені 29 листопада 2021 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 204/1291/20, провадження № 61-15773св21 (ЄДРСРУ № 101473130) та від 03 лютого 2022 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/7646/15-ц, провадження № 61-19759св21 (ЄДРСРУ № 102941284). Отже, як встановлено в судовому засіданні, позивач є інвалідом І групи по зору з дитинства та потребує в зв`язку з цим сторонньої допомоги. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла вона не має, постійно проживає й зареєстрована у цій квартирі з 25.01.1984 року та продовжувала проживати після укладення спірного договору, фактичної передачі спірного майна між сторонами не відбулося, витрати на утримання квартири оплату комунальних послуг несе позивач, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, під час укладення оспорюваного договору дарування, стан здоров`я позивача та потреба у сторонньому догляді й допомозі впливали на сприйняття нею фактичних обставин правочину та її волевиявлення, яке було сформоване під впливом помилки, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася стосовно правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, що має істотне значення. Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні з боку нотаріуса не було роз`яснено позивачу зміст договору, який остання підписала. Вказане не спростовано, а навпаки підтверджується наявним в матеріалах справи договором дарування, який не містить в собі застереження щодо того, що нотаріусом було прочитано в голос вказаний спірний договір. Вказані обставини свідчать про недійсність договору дарування позивачем свого житла відповідачу, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідала її зовнішньому прояву, тобто даний правочини не відповідає загальним підставам дійсності правочину, зокрема частини третьої статті 203 ЦК України, та у відповідності до частин першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України. В свою чергу, відповідач в судове засідання не з`явилася, жодних належних та допустимих доказів в спростовування доводів позивача не надала. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved