Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до Яготинського відділення поліції № 2 (м. Яготин) Бориспільського районного управління поліції ГУ НП в Київській області, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, котрий обґрунтовано тим, що 05 жовтня 2019 року старшим сержантом поліції Яготинського ВП Тарасенком А.В. було складено постанову серії ДПО18 № 078064 про вчинення позивачем правопорушень, передбачених ч.5 ст. 121 та ч.2 ст.122 КУпАП, а саме: 05.10.2019 року о 11.00 годин в селі Капустинці Яготинського району по вулиці Гагаріна водій керував автомобілем обладнаним пасивними засобами безпеки був непристебнутим ременем безпеки та не увімкнув світлову аварійну сигналізацію після зупинки працівниками поліції, чим порушив п.2.3 в та п.9.9.б ПДР України. Не погоджучись з даною постановою, позивач 10 жовтня 2019 року оскаржив її до Яготинського районного суду Київської області. Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 квітня 2020 року у справі № 382/1796/19 його позов до поліцейського СРПП Яготинського відділення поліції Головного Управління національної поліції у Київській області Тарасенка Андрія Вікторовича, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Сектор реагування патрульної поліції Яготинського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення, задоволено. Постанову серії ДПО18 № 078064 від 05 жовтня 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП та ч.2 ст.122 КУпАП скасовано, провадження по справі закрито. Законом України Про виконавче провадження визначено вимоги до виконавчого документа, а саме: згідно з п. 6 частини першої ст. 4 цього Закону обов`язковим реквізитом виконавчого документа є дата набрання законної (юридичної) сили рішенням. Як убачається з ухвали про відкриття провадження у адміністративній справі №382/1796/19 постанова серії ДПО18 № 078064 від 05 жовтня 2019 року про стягнення з нього штрафу в розмірі 850 грн не набрала законної сили. Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу. Згідно з ст.ст. 307, 308 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі несплати правопорушником штрафу у строк, встановлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що оскарження особою постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зупиняє її примусове виконання до розгляду відповідної скарги, що покликано забезпечити визначеність сторін у виниклих між ними правовідносинах. На час звернення начальника Яготинського відділення поліції Переяслав- Хмельницького відділення поліції Головного Управління національної поліції у Київській області із заявою про примусове виконання постанови від 05 жовтня 2019 року останній володів інформацією про її оскарження в судовому порядку. 07.02.2021 головним державним виконавцем Яготинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Цимбал Наталією Валентинівною було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 61194492 з примусового виконання постанови Яготинського ВП Переяслав-Хмельницького ГУ НП в Київській області серії ДПО 18 № 078084 від 05.10.2019 про стягнення з [PERSON] на користь держави 850,00 грн. Також 07.02.2021 головним державним виконавцем Яготинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Цимбал Наталією Валентинівною було прийнято постанову про арешт коштів боржника ВП № 61194492. 16.10.2020 головним державним виконавцем Яготинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Цимбал Наталією Валентинівною було прийнято постанову про зняття арешту з коштів ВП № 61194492. Не погоджуючись з діями відповідача щодо направлення до Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області постанови про стягнення штрафу з [PERSON] серії ДПО 18 № 078064 від 05.10.2019 на примусове виконання, Київський окружний адміністративний суд зазначив наступне. Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста і восьма статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя і п`ята статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя,шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста і сьома статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях,заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв. Частиною першою статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення. Згідно з частиною першою статті 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи. Частиною першою статті 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. У випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення (частина п`ята статті 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення). Відповідно до частини першої статті 291 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення. Згідно з частиною першою статті 289 Кодексу України про адміністративне правопорушення скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу. 07.11.2015 Міністерством внутрішніх справ України прийнято наказ № 1395, яким затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка визначає процедуру оформлення поліцейськими підрозділів поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до ткомпетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою статті 152-1 КУпАП. Пунктами 1-2 розділу ІІІ Інструкції справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою статті 152-1 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі відсутності самостійного заробітку в осіб віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років, які вчинили адміністративне правопорушення, штраф стягується з батьків або осіб, які їх замінюють. Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України, за винятком штрафу, що стягується на місці вчинення правопорушення, якщо інше не встановлено законодавством України. У разі несплати штрафу на місці вчинення адміністративного правопорушення документ, що підтверджує його сплату, або його копія не пізніше трьох робочих днів після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, надсилається правопорушником до органу (посадовій особі), який виніс постанову про накладення цього штрафу. Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. Частиною другою статті 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 розділу VI Інструкції передбачено, що у разі несплати особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, штрафу в установлений КУпАП строк постанова у справі про адміністративне правопорушення протягом п`яти днів із заявою (додаток 6) надсилається для примусового виконання до органу державноївиконавчої служби за місцем проживання (перебування), роботи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, або за місцезнаходженням її майна в порядку, установленому законодавством. Отже, з вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення. У свою чергу, звернення до примусового стягнення здійснюється протягом п`яти днів після закінчення строку для добровільної сплати порушником штрафу (не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення), шляхом направлення відповідної постанови та заяви до органу державної виконавчої служби за місцем проживання (перебування), роботи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, або за місцезнаходженням її майна в порядку. З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви начальника Яготинського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області підполковника поліції Медуниці А. про примусове виконання 07.02.2021 головним державним виконавцем Яготинського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Цимбал Наталією Валентинівною було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 61194492 з примусового виконання постанови Яготинського ВП Переяслав-Хмельницького ГУ НП в Київській області серії ДПО 18 № 078084 від 05.10.2019 про стягнення з [PERSON] на користь держави 850,00 грн. У позовній заяві позивач, обґрунтовуючи протиправність дій відповідача щодо направлення на адресу Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області постанови про стягнення штрафу з [PERSON] серії ДПО 18 № 078064 від 05.10.2019 для її примусового виконання, зазначив, що вказана постанова не набрала законної сили з огляду на її оскарження у судовому порядку. Проте, суд звертає увагу позивача на те, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 078064 від 05.10.2019 в силу вимог ст.292 КУпАП набрала законної сили в день її вручення [PERSON] , тобто 05.10.2019. Разом з тим, суд погоджується з позицією позивача щодо відсутності у відповідача права для направлення вказаного документу для примусового виконання, з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до поліцейського СРПП Яготинського відділення поліції Головного Управління національної поліції у Київській області Тарасенка Андрія Вікторовича про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ДПО 18 № 078064 від 05.10.2019. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 18.10.2019 у справі № 382/1796/19 відкрито провадження у справі. Отже, матеріали справи свідчать про те, що позивач оскаржив постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 078064 від 05.10.2019 до суду. Вказані обставини свідчать про те, що у позивача ще не виник обов`язок зі сплати штрафу, нарахованого на підставі вказаної постанови, та, відповідно, у відповідача не настали умови, за яких є можливе звернення до органів державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання постанови серії ДПО 18 № 078064 від 05.10.2019. Крім того, судом встановлено, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02.04.2020 у справі № 382/1796/19 позов задоволено. Постанову серії ДПО18 № 078064 від 05.10.2019 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП та ч.2 ст.122 КУпАП скасовано, а провадження по справі закрито. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про те, що підстави для звернення відповідача до Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області із заявою про примусове виконання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 №078064 від 05.10.2019 були відсутні. Крім того, суд звертає увагу на те, що Переяслав-Хмельницький відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області на заяву позивача від 18.05.2020 про неналежне виконання працівниками Яготинського ВП Переяслав- Хмельницького ВП ГУНП в Київській області своїх обов`язків, листом від 10.06.2020 № 2451/109/1010/11/01-20 повідомив, що на підставі скарги [PERSON] було призначено службове розслідування, за результатами якого поліцейському сектору реагування патрульної поліції № 1 Яготинського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області старшому сержанту поліції Тарасенку Андрію Вікторовичу та начальнику Яготинського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУНП в Київській області підполковнику поліції Медуниці Андрію Олександровичу оголошено зауваження за порушення вимог статті 3, підпунктів 1, 2 та 3 пункту 1 статті 18, статті 19 та 64 Закону України "Про національну поліцію", статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України та вимог пп.1 п.1 розділу ІІ Інструкції з організації реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України. Відповідно до положень першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для направлення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 078064 від 05.10.2019 до Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Яготинського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Київській області щодо направлення на примусове виконання до Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області постанови Яготинського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Київській області про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДПО 18 № 078064 від 05.10.2019. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов протии України», заява № 20372/11). З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, вмежах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» Поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини. Згідно ч.3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Тобто притягнення мене до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, скасування самої постанови про адміністративне правопорушення свідчить про те, що мене притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи вищевикладене, вважаю доведеним мною факт наявності моральної шкоди, що завдана мені провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків. Пунктом 16 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст.56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У пунктах третьому та четвертому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною утверджувати та забезпечувати її права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Слід також зазначити, що в рішенні STANKOV v. Bulgaria Європейський суд з прав людини зазначив, що «оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом за винятком випадків коли сума відшкодування встановлена законом… Більш того, період коли розглядалась справа характеризувався в Болгарії валютнофінансовими коливаннями, інфляцією, правовими реформами та змінами в правовій практиці. В таких умовах ніхто - навіть юрист - не зміг би визначити, яка вимога в положенні заявника буде "розумною"» (пункт 62). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України). Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. The United Kingdom), рішення від 28 травня 1985 року, з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. У постанові від 15.08.2019 у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов протии України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Разом з тим, пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. За змістом пунктів 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на яку посилаються позивачі в позові. Верховний суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц і № 520/3307/16-ц, виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Внаслідок вказаних протиправних дій працівників поліції щодо притягнення до адміністративної відповідальності, йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у приниженні часті, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків, розмір якої оцінено позивачем у 200\~000 грн. Враховуючи глибину фізичних та душевних моїх страждань, характер та тривалості їх немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди та з врахуванням вимог розумності і справедливості, вважаю необхідним визначити розмір морального відшкодування з відповідача в сумі 200\~000 грн на мою користь, які прошу стягнути з держави. Крім того, йому завдано моральної шкоди внаслідок неправомірного направлення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Постанова від 07.02.2020 р. головного державного виконавця Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цимбал Наталії Валентинівни про накладення арешту на грошові кошти була скасована останньою лише 16 жовтня 2020 року. За період арешту вищевказаного рахунку (з 07 лютого 2020 року до 16 жовтня 2020 року більше 10 місяців) на який нараховується пенсія по втраті годувальника на малолітню дитину [PERSON] та допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, він не міг отримати ці види допомог та купувати ліки і харчування для своєї багатодітної сім`ї, оплачувати комунальні платежі. Були втрачені нормальні життєві взаємостосунки з оточуючими і все це вимагало додаткових зусиль. Я постійно відчував моральні страждання, які мали тривалий характер з кожним місяцем все більше прогресували та збільшувати нервові зриви, депресивний стан та створювали умови для усамітнення і занурення у свій безпорадний стан безвиході. На його думку, розмір моральної шкоди повинен бути визначений в розмірі 200000 грн. \~Відповідно до\~п.\~13\~ч.\~2\~ст.\~3\~Закону України\~«Про судовий\~збір»,\~судовий збір\~не справляється\~за подання\~позовної заяви\~про відшкодування\~шкоди,\~заподіяної особі\~незаконними рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~їх посадовою\~або службовою\~особою,\~а так\~само незаконними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури або\~суду.\~Враховуючи предмет\~і підстави\~заявленого позову,\~а також\~те,\~що відповідачами\~є органи\~державної влади\~та місцевого\~самоврядування,\~позивач у\~справі звільнений\~від сплати\~судового збору\~на підставі\~пункту 13\~частини другої\~статті 3\~Закону України\~"Про\~судовий збір",\~оскільки заяву\~подано про\~відшкодування шкоди,\~заподіяної незаконними\~рішеннями та\~діями органу\~державної влади\~й органу\~місцевого самоврядування.\~Такого висновку\~дійшов Верховний\~Суд у\~складі колегії\~суддів Касаційного\~господарського суду,\~розглянувши справу\~№ 924/159/14\~(постанова\~від 29.12.2020).\~Касаційний цивільний\~суд Верховного\~Суду зробив\~висновок,\~що судовий\~збір не\~сплачується,\~якщо подається\~позовна заява\~про відшкодування\~шкоди,\~заподіяної особі\~незаконними рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~їх посадовою\~або службовою\~особою,\~а так\~само незаконними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури або\~суду (постанова\~ВС від\~03.04.2019\~у справі\~№ 465/6874/17).\~Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~у справі\~№ 204/8696/20-ц\~підкреслив,\~що тлумачення\~пункту 13\~частини другої\~статті 3\~Закону України\~«Про судовий\~збір» свідчить\~про те,\~що у\~справі про\~відшкодування шкоди,\~завданої особі\~незаконними рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~їх посадовою\~або службовою\~особою,\~так само\~незаконними рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю органів\~дізнання,\~досудового слідства,\~прокуратури або\~суду позивач\~звільняється від\~сплати судового\~збору не\~тільки у\~суді першої\~інстанції (при\~пред`явленні\~позову),але\~й на\~наступних стадіях\~цивільного процесу\~(при\~подачі апеляційної\~та касаційної\~скарги).\~Ці стадії\~судового захисту\~є єдиним\~цивільним процесом,\~завдання якого\~є справедливий\~розгляд і\~вирішення цивільних\~справ з\~метою захисту\~порушеного права.\~Просив стягнути\~з держави\~через Державну\~казначейську службу\~України за\~рахунок коштів\~державного бюджету\~України шляхом\~списання коштів\~з єдиного\~казначейського рахунку\~на мою\~користь,\~ідентифікаційний номер\~ [NUMBER] \~200\~000\~(двісті\~тисяч)\~грн. у відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішеннями службових осіб органу державної влади Яготинським відділенням поліції № 2 (м. Яготин) Бориспільського районного управління поліції ГУ НП в Київській області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями обрано головуючого суддю Кисіль О. А. Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 22.09.2021 відкрито провадження у справі, та призначено до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, визначено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. 23.11.2021 року на адресу суду від позивача надійшла заява про відвід судді. Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 25.11.2021 року відмовлено в задоволенні відвіду судді Кисіль О. А. за безпідставністю оскільки в судовому засіданні не було добуто доказів, що вказують на упереджене ставлення судді Кисіль О.А. до заявника по справі чи будь-який вплив на суддю Кисіль О.А. при розгляді даної справи. Також суддею Кисіль О.А. не допущено поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, зокрема в питаннях моралі, чесності, непідкупності, дотримання інших норм суддівської етики та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду та суддею Кисіль О.А не вчинено будь-яких дій, які б свідчили про її безсторонність у даній справі. Будь-які докази того, що суддя прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи, також відсутні. Отже, в з врахування вище викладеного, та вимог ч. 5 ст. 40 ЦПК України, а також той факт, що на даний час здійснює правосуддя лише суддя Кисіль О.А., а також те, що зазначені обставини в заяві про відвід є надуманими, тому з огляду на вище викладене, заява про відвід головуючого судді задоволенню не підлягає. Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 25.11.2021 року дану справу було прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою судді Яготинського районного суду Київської області від 24.06.2021 року залучено до участі у даній справі Дерджавну казначейську службу України в якості третьої особи. 25.11.2022 року на адресу суду від третьої особи надайшли пояснення по справі з котрих вбачається, що представник третьої особи заперечує проти вимог, доводів у повному обсязі, вважає їх незаконними, необгрунтованими з наступних підстав. З метою належного та всебічного розгляду справи, Казначейство в межах компетенції пояснює свою позицію наступним. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі- ЦПК України) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інщих обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно з чинним законодавством відповідач має право подавати докази, давати усні та письмові пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань та доводів інших учасників процесу. Казначейство, якого залучено до цієї справи в якості третьої особи не в ЗМОЗІ використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначаємо, що Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 № 12- рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує наступне. «Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні». Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема. Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення). Відповідно до пункту 2 Положення, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України і Міністра фінансів України. Згідно з Положенням, Казначейство забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Так, згідно з частиною 2 статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави. Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Таким чином. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Відповідачі не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Також звертаємо увагу суду на те, що за результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 по справі №635/6172/17 (п.95) викладено наступну позицію: «Велика Палата Верховного Суду нагадує, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсацій), немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.» Вищезазначене узгоджується з постановами Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі 242/4741/16-ц (п.44) та від 25.03.2020 по справі №641/8857/17 (п.64). У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, викладеному в постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц. Щодо вимог Позивача про відшкодування моральної шкоди пояснююмо наступне. У прохальній частині позовної заяви, Позивач просить стягнути через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн. Виходячи з позовної заяви вбачається, шо Позивач знаходився у правовідносинах із Відповідачем, саме внаслідок дій зазначеного державного органу виникла підстава для звернення Позивача до суду для відновлення порушених його прав. Із змісту позовної заяви випливає те, що Казначейство жодних прав та інтересів Позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди Позивачеві не завдало. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України). З матеріалів справи відомо, шо 05.10.2019 відносно позивача було складено постанову серії ДПО 18 № 078064 про вчинення правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі-КУпАП). 06.02.2020 вищевказана постанова направлена Відповідачем на виконання до Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ). \~ \~ \~ \~ Згідно ст. 219 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапиеу), набирає законної сили після її вручення особі. Враховуючи вищевикладене постанова серії ДПО 18 № 078064 набрала законної сили в день її вручення Позивачу, тобто 05.10.2019. 07.02.2020 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження в порядку ч.1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» по примусовому виконанню постанови серії ДПО 18 №078064 від 05.10.2019 Яготинського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області. \~ \~ \~ \~ Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02.04.2020 №382/1796/19 постанову серії ДПО 18 №078064 від 05.10.2019 скасовано, провадження по справі закрито. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 №320/4533/20 відкрито провадження в адміністративні справі за позовом Позивача до Яготинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 №320/4533/20 адміністративний позов задоволено. Звертають увагу, що у мотивувальній частині рішення №320/4533 від 22.02.2022 Київській окружний адміністративний суд звернув увагу на те, що «у справі №382/1796/19 не було оскаржено рішення Яготинського районного суду Київської області від 02.04.2020, то суд вважає, що дане рішення набрало законної сили з 10 серпня 2020 року.» Згідно ст. 1167 ЦК України визначає, шо моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п.п 9, 10, 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого еамоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину. В своїх обгрунтуваннях та доводах, що наведені в позовній заяві, Позивачем щодо відшкодування моральної шкоди, не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причино наслідковий зв`язок. Таким чином, вимоги Позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необгрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Позивач не надав доказів та підтверджень наявноеті причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Звертають увагу, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли Позивачу моральної шкоди. Такий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.10.2020 по справі №312/262/18, провадження №61-14401св19. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, не мають свого підтвердження, а тому не підлягають задоволенню та

Outcome: partial