Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

14 січня 2022 року [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним та відповідачем [PERSON] по 1/2 частці квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана відповідачем у шлюбі, а тому є спільним сумісним майном подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 червня 2002 року сторони зареєстрували шлюб Чернігівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції, про що в у книзі реєстрації шлюбів був зроблений актовий запис № 625. В період шлюбу за спільні кошти подружжя придбали квартиру [ADDRESS] та зареєстрували її на відповідачку, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 18 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. та зареєстрованим в реєстрі за №43999, витягом з Державного реєстру правочинів від 18.01.2008 року № 5313735. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2009 року шлюб між сторонами був розірваний. Оскільки квартиру було придбано сторонами в період шлюбу, вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідачка без поважних причин ухиляється від поділу майна, уникає будь-яких зустрічей та контактів та вважає, що це її особиста власність. Тому [PERSON] звернувся до суду для захисту своїх майнових прав та інтересів. 19 січня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу можливість усунути недоліки. 21 січня 2022 року на виконання вимог ухвали від 19 січня 2022 року позивач подав до Дніпровського районного суду міста Києва заяву про усунення недоліків, квитанцію про сплату судового збору та нову редакцію позовної заяви з додатками. 24 січня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову - задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання. 03 жовтня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом направлення судової повістки, позовної заяви з додатками та копії ухвали про відкриття провадження за місцем реєстрації відповідачки, що підтверджується конвертами, які повернулися у зв`язку з не врученням до суду. Проте [PERSON] не повідомила про причини неявки, не зверталася із заявою про відкладення розгляду справи до суду. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ст.280 ЦПК України та враховуючи, що позивач не має наміру вирішити спір з відповідачем шляхом мирного врегулювання, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 07 червня 2002 року зареєстрували шлюб Чернігівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції України, актовий запис №625. Цей факт підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 07 червня 2002 року. (а.с.9) Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с.11-12). За час перебування у шлюбі 18 січня 2008 року подружжя придбало квартиру [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 18 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. та зареєстрованим в реєстрі за №43999, витягу з Державного реєстру правочинів від 18.01.2008 року № 5313735. (а.с.13-14, 15) Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, на час розгляду справи про поділ майна подружжя рішення набрало законної сили, що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 09 листопада 2013 року. (а.с.10) Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21листопада 2018 року у справі N 372/504/17 які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….». Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на вказану частину квартири. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.). Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20), де зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на квартиру, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірна квартира за адресою: квартиру [ADDRESS] , - є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна та за відповідачем 1/2 частину. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за позовом є такими, що підлягають задоволенню .

Outcome: approved