Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Ващенко О.М. звернувся 14.06.2021 до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати з [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник зазначає, що 05.12.1980 Третьою криворізькою державною нотаріальною конторою зареєстровано в реєстрі за №1479 акт прийняття в експлуатацію індивідуальне домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , власником якого, на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку, посвідченого 27.03.1958 був [PERSON] , який помер [INFO] . Спадкодавець мав двох синів - [PERSON] , який є позивачем по справі, та [PERSON] . Після смерті [PERSON] . Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою за заявою спадкоємців, синів померлого, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи №37634758, однак свідоцтво на спадщину не видавалося, оскільки між братами не було досягнуто згоди щодо спадкового майна. Лише 10.02.2021 державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Грабевник О.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я позивача, відповідно до якого він є власником 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На іншу 1/2 частину домоволодіння свідоцтво так і не видавалося. [PERSON] [INFO] помер. Після смерті брата позивач звернувся до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець другої черги, та отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] мав дружину [PERSON] та двох дітей - [PERSON] , [PERSON] , які є відповідачами по справі, та відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги. На день звернення до суду позивачеві невідомо хто є власником 1/2 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , чи визнавалася вона відумерлою спадщиною, чи знаходиться майно під охороною з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями відповідно до ст. 1277 ЦК України, чи подавали відповідачі до нотаріуса заяви про прийняття спадщини. Позивач проживає та зареєстрований у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , та є предметом позову, більше 10 років. Добросовісно, безперервно та відкрито користується 1/2 часткою домоволодіння, займається господарством, доглядає за нерухомим майном в цілому та утримує, постійно робить поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги. У свою чергу покійний [PERSON] ніколи у вказаному будинку не мешкав, був зареєстрований разом з відповідачами за адресою: [ADDRESS] . Позивач, заявляючи про давність володіння, вважає, що у нього є всі законні підстави бути визнаним власником майна за набувальною давністю, а тому звернувся до суду з даним позовом. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу 14.06.2021 матеріали позову передано в провадження судді Хомініч С.В., яка ухвалою від 23.06.2022 відкрила провадження по справі в порядку загального позовного провадження, задовольнила клопотання представника позивача про витребування доказів. Від Сьомої криворізької державної нотаріальної контори 19.07.2021 надійшла копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №65492282 від 08.07.2021, на виконання ухвали від 23.06.2021 в частині витребування доказів (а.с. 75-87). Від виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради 22.07.2021 надійшла інформація щодо визнання спадщини відумерлою, на виконання ухвали від 23.06.2021 в частині витребування доказів (а.с. 88-91). Ухвалою суду від 10.12.2021 закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. Відповідно до Розпорядження №618 від 27.07.2022 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням судді Хомініч С.В. у декретній відпустці. На підставі протоколу від 27.07.2022 матеріали цивільної справи передано в провадження судді Сіденка С.І., який ухвалою від 28.07.2022 прийняв справу до свого провадження. Представником відповідача Територіальної громади Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в особі виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Дядюк М.В. 10.10.2022 подано письмові пояснення щодо позову, в якому вона зазначає, що смерть [PERSON] та неприйняття після його смерті спадщини, не діють позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, оскільки вказане виключає добросовісність володіння майном, а відкритість і безперервність користування не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України (а.с. 187-189). Позивач та його представник у судове засідання не прибули, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності на адресу суду не надходило. Представник відповідача виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Дядюк М.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечує з підстав, зазначених у поясненнях щодо позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися. про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. Заяв та клопотань від них не надходило, відзиву на позовну заяву не подано. Через неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Враховуючи позицію представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, матеріали спадкової справи №525/2017, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної Ради народних депутатів №525 від 05.12.1980 прийнято в експлуатацію завершене будівництво житлового будинку [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 8). Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації від 02.02.1981 посвідчено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою. Договір посвідчено Третьою нотконторою м. Кривого Рогу 27.03.1958, реєстр №1479 та акту готовності будинку, затвердженого виконкомом райради депутатів трудящихся Саксаганського району м. Кривого Рогу 05.12.1980, записано в реєстрову книгу за №225, аркуш №52, запис №51732 (а.с. 10). Рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної Ради народних депутатів №155 від 24.04.1967 узаконено самовільне будівництво господарчої побудови на присадибній земельній ділянці: гараж, сарай по [ADDRESS] , що належить [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до технічного паспорту, складеному КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» ДОР», станом на 22.10.2020 будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , складається з житлового будинку - А, літньої кухні - Б, погрібу - В, гаражу - Е, огорожі/воріт №1-3, водоколонки І, замощення ІІ (а.с. 23-27). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] , його батьками є [PERSON] - батько, [PERSON] - мати (а.с. 9). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 28 зворот). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 28). Після смерті [PERSON] позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою 25.10.2005 заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , номер у спадковому реєстрі 37634758 (а.с. 30). Державним нотаріусом Грабевник О.Ф. за зверненням спадкоємців померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини за законом, видано 10.02.2021 [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку ще не видавалося (а.с. 35). За даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 10.02.2021 за [PERSON] зареєстровано право власності на домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 36). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 29, 82). Таким чином, [PERSON] , як спадкоємець за законом, що прийняв спадщину за законом після смерті батька, помер та не встиг оформити свої спадкові права та не зареєстрував своє право власності на 1/2 частку домоволодіння, а тому право на успадкування належної йому частки спадщини в порядку спадкової трансмісії, відповідно до ст. 1276 ЦК України, перейшло до його спадкоємців. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №525/2017, після смерті [PERSON] до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори звернувся 15.11.2017 [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с. 77). Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою 15.11.2017 заведена спадкова справа №525/2017 після смерті [PERSON] , номер у спадковому реєстрі 61566421 (а.с. 31, 76, 83). Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, [PERSON] за життя заповітів не складав (а.с. 84). На день смерті [PERSON] , за адресою його реєстрації: [ADDRESS] , разом із ним були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 37, 82 зворот). Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, кірм випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати, сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України). Державним нотаріусом Грабевник О.В. позивачеві 27.04.2018 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його брата [PERSON] , оскільки він є спадкоємцем другої черги (а.с. 32, 87 зворот). У позовні заяві [PERSON] зазначає, що після смерті [PERSON] спадкоємці першої черги до нотаріальної контори про прийняття спадщини так і не звернулися. Ніхто окрім позивача у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] та [PERSON] не мешкає та не зареєстрований. Відповідно до домової книги для прописки громадян, які мешкають у будинку [ADDRESS] , окрім [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою був зареєстрований [PERSON] (а.с. 12-23). Як вбачається з відомостей про зареєстроване місце проживання паспорту громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13.11.1999 (а.с. 6-7). Починаючи з 1999 року, [PERSON] постійно проживає за адресою [ADDRESS] , володіє та користується домоволодінням, утримує його, здійснюючи в ньому ремонти, вирішує усі побутові питання що стосуються цього домоволодіння, сплачує комунальні платежі. Тобто, він добросовісно заволодів 1/2 частиною, яка належала померлому [PERSON] , та продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, про що позивачем складено акт від 28.12.2020, підписаний сусідами по [ADDRESS] (а.с. 42). На підтвердження обставин утримання вказаного домоволодіння позивачем надано накладні, квитанції та чеки про придбання будівельних матеріалів, сплату комунальних платежів (а.с. 43-55). За повідомленням виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 16.07.2021 №10/39-3116, у період з 2015 року по червень 2021 року до виконкому районної у місті ради не надходили звернення від мешканців району та/або житлово-комунальних підприємств щодо наявності на території району безхазяйного майна за адресою: [ADDRESS] , яке можливо визнати за рішенням суду відумерлою спадщиною (а.с. 88-89). Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11.09.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У пункті 9 роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісне володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України): не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27.06.2019 у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відтак, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнененим у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. Також, у постанові Верховного Суду від 06.04.2020 у справі № 756/4741/17 (провадження №61-5969св19) зазначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом з цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи, на вказані висновки Верховного Суду, викладені в зазначених постановах, виключається можливість набуття позивачем [PERSON] частини спірного домоволодіння за адресою: [ADDRESS] у власність за набувальною давністю. Встановлені судовим розглядом обставини свідчать про те, що позивач обізнаний відносно того, що власником 1/2 частини домоволодіння, яке є предметом спору та на яке він просить визнати право власності за набувальною давністю, був його брат [PERSON] . Спадкоємці першої черги після смерті [PERSON] від спадщини не відмовилися. Також не мало місце і усунення їх від права на спадкування та спадщина відумерлою не визнавалася. Тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті [PERSON] , добросовісним. Смерть [PERSON] та не оформлення відповідних документів спадкоємцями, після смерті останнього, не дає позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, а тому його володіння ним не є добросовісним і правовий механізм для набуття у власність такого майна, передбачений ст. 344 ЦК України, в даному випадку не застосовується. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.08.2018 по справі № 201/12550/16-ц, постанові від 28.02.2018 по справі № 571/335/16-ц та постанові від 12.03.2018 по справі № 713/2055/16-ц. Приймаючи до уваги викладене суд вважає, що підстав для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю не встановлено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed