Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

позивач, як законний представник [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить припинити право відповідача на Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS] , визнати за малолітнім [PERSON] , [INFO] , законним представником якого є [PERSON] , право власності на Ѕ частку зазначеної квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким [PERSON] перебувала у шлюбі до 26.11.2010 р., та який є батьком [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшла кв. [ADDRESS] . Спадкоємцями [PERSON] є його мати, [PERSON] , та син - [PERSON] . 20.05.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було видано Свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частку зазначеної квартири на ім`я [PERSON] , та на Ѕ частку на ім`я [PERSON] . Позивач зазначає, що після смерті [PERSON] вона вимушена була залишити кв. [ADDRESS] , що було обумовлено психологічним станом дитини. Відповідач, отримавши ключі від квартири, передала право користування нею стороннім особам, внаслідок чого між сторонами виник конфлікт. В подальшому, після виселення сторонніх осіб з квартири, відповідачем було подано позов про усунення перешкод у користуванні нею даним жилим приміщенням, хоча будь-яким намірів проживати в квартирі вона не мала. Оскільки між сторонами склались конфліктні відносин щодо користування та розпорядження кв. [ADDRESS] , зважаючи на те, що квартира є однокімнатною виділення Ѕ частки квартири в натурі неможливе, спільне користування жилим приміщенням між сторонами є неможливим, позивач, як законний представник малолітнього співвласника квартири, та відповідач не є членами однієї сім`ї, зважаючи на те, що іншого житла малолітній [PERSON] немає, а у відповідача на праві власності зареєстровано інше житло, де вона постійно проживає, позивач на підставі положень ст.365 ЦК України просить припинити право власності на Ѕ квартиру за відповідачем, та визнати право на цю частку за неповнолітнім [PERSON] , а відповідачу сплатити компенсацію її частки в розмірі 268000 гривень, яка попередньо була внесена на депозитний рахунок суду. 02.10.2017 р. на підставі ухвали судді Голосіївського районного суду м.Києва Хоменко О.Л. було відкрито провадження. Відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання просила відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що позивач створила нестерпні умови для проживання в кв. [ADDRESS] , передала її у користування на підставі договору оренди іншим особам з метою надання згоди на продаж квартири за низькою ціною. Крім того, відповідач посилається на те, що стороною позивача не доведено достатніми доказами існування обставин, передбачених ст.365 ЦК України для припинення права на частку у спільному майні, а Звіт, наданий на підтвердження вартості Ѕ частки квартири, є недостовірним доказом. 19.12.2018 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. 08.08.2019 р. представником позивача подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить визнати за нею право власності на 1/8 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, скасувати та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS] видане [PERSON] 20.05.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 1529, припинити право власності [PERSON] на 3/8 частки квартири та визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частки квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , посилаючись на те, що при оформленні спадщині нотаріусом невірно було визначено обсяг спадкового майна та не враховано, що квартира була придбана у шлюбі. 03.02.2020 р. відповідачем подано відзив на заяву про зміну предмету позову, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки при придбанні спірної квартири позивач та [PERSON] одразу визначили частки кожного у спільному майні, а після розірвання шлюбу позивач на підставі договору дарування відчужила [PERSON] право власності на Ѕ частику кв. [ADDRESS] , та отримала за це грошову компенсації за рахунок якої придбала іншу квартиру, в якій проживає. Відповідач посилається на безпідставність тверджень щодо невірного визначення розміру спадкової маси та недоведеність позивачем обставин для припинення права на частку, визначених ст.365 ЦК України. 28.10.2020 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду представники позивача підтримали позовні вимоги та обґрунтування позову в повному обсязі з врахуванням заяви про зміну предмету позову та просили суд позов задовольнити, посилаючись на те, що в зв`язку з конфліктом, що виник між сторонами, спільне користування спірною квартирою є неможливим. Відповідач має інше житло в м.Черкаси, постійно там проживає і припинення її права на частку шляхом компенсації її вартості не призведе до порушення прав. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи на те, що після смерті [PERSON] позивач створює відповідачу перешкоди у здійсненні права користування квартирою. Відповідач не заперечує проти спільного проживання зі своїм онуком в одній квартирі і неможливість такого проживання не доведена позивачем. Позивач не вела будь-яких перемовин з відповідачем щодо користування житлом, а лише намагається припинити право власності відповідача на її частку, сплативши компенсацію за надто низькими цінами. Представник відповідача посилалась не недостовірність висновків спеціалістів у даній справі щодо вартості майна, наданих позивачем. Вислухавши представників сторін, допитавши експерта, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до з ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 10.05.2003 р., який був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 26.11.2010 р. (а.с. 63 т.1) Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . 05.04.2005 р. [PERSON] та [PERSON] , як покупці за договором, уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до якого придбали квартиру в рівних частках (а.с.168. т.1). 01.02.2011 р. [PERSON] подарувала [PERSON] Ѕ частку квартири [ADDRESS] , на підставі договору, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., зареєстрований за № 379 (а.с. 169, т.1). [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до положень ст.1268 ЦК України спадкоємцями після смерті [PERSON] є його син - [PERSON] , та мати - [PERSON] . 20.05.2016 р. спадкоємцям після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Смоляніновою О.Я. видано Свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. [ADDRESS] , відповідно до якого спадкоємцям передано у спадщину по Ѕ частині спірної квартири. Звертаючись до суду позивач зазначає, що при видачі Свідоцтва про право на спадщину нотаріусом невірно визначено обсяг спадкової маси, оскільки квартира була придбана у шлюбі, а отже ј її частина належить позивачу. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05.04.2005 р. стороною договору були [PERSON] та [PERSON] , які зобов`язались у рівних частках прийняти квартиру. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст.357 ЦК України). При придбанні спірної квартири [PERSON] та [PERSON] в договорі визначили розмір часток у спільному майні, визнавши їх рівними. В подальшому, [PERSON] розпорядилась своєю часткою квартири, уклавши договір дарування Ѕ її частини на користь [PERSON] . З огляду на викладене, суд вважає, що посилання [PERSON] про належність їй ј частини квартири, як спільного майна подружжя, не узгоджуються з вимогами закону та фактичними обставинами справи. Крім того, посилаючись на невірне визначення нотаріусом при оформленні спадщини спадкової маси, позивач оспорює лише визначену частку [PERSON] у спадковому майні, однак, не оспорює розмір частки у праві власності на спадкове майно свого сина [PERSON] . Однак, в даному випадку такий перерозподіл спадщини, заявлений позивачем, враховуючи принцип рівності часток у праві на спадщину, призведе до порушення прав [PERSON] , як спадкоємця, яка має рівні права з іншим спадкоємцем першої черги. Також, при оформленні спадщини, де [PERSON] виступала законним представником неповнолітнього [PERSON] , остання не заявляла будь-яких вимог щодо виділення їй Ѕ частини у спільному майні подружжя та видачу відповідного свідоцтва. Враховуючи викладене, при розгляді справи судом не встановлено будь яких порушень прав [PERSON] при розподілі спадщини після смерті [PERSON] , а отже вимоги позивача щодо визнання за нею право власності на 1/8 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, скасування та визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири за адресою: [ADDRESS] , видане [PERSON] 20.05.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 1529, не підлягають задоволенню. Звертаючись до суду позивач, яка є законним представником [PERSON] , просить припинити право на частку, що належить [PERSON] в кв. [ADDRESS] на підставі ст.365 ЦК України, оскільки між сторонами склались неприязні відносини, спільне користування є неможливим і таке припинення не призведе до порушення прав відповідача. Позивач внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 268000 гривень, в рахунок компенсації вартості частки відповідача, що підтверджується квитанцією від 12.10.2017 р. (а.с. 54, т.1). Вартість Ѕ частини квартири визначена на підставі Звіту про незалежну оцінку вартості Ѕ частки однокімнатної квартири, що складений ТОВ «Глобал Апрайзер Груп». Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших. Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати, площею 16,9 кв.м. Загальна площа квартири становить 34,7 кв.м. Виділення частки відповідача у спільній частковій власності є неможливим, що підтверджується висновком експерта №14614 [PERSON] . Тобто, зазначена квартира є неподільною і частки співвласників не можуть бути виділені в натурі без втрати цільового призначення даного об`єкту. Однак, суд враховує, що відповідачу належить на праві власності Ѕ частина спірної квартири, що є значною часткою у спільній частковій власності. Судом також встановлено, що між сторонами існує спір щодо спільного користування квартирою [ADDRESS] , що підтверджується заочним рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 07.11.2016 р. Натомість, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач має у своїй власності інше майно і припинення її права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] не призведе до порушення її прав. З огляду на викладене, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідача на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди інтересам [PERSON] . Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed