Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

04 листопада 2016 року Управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області) звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , у якому просила стягнути із [PERSON] заборгованість із зайво виплаченої пенсії (переплати) [PERSON] та [PERSON] , що виникла за період з 01 лютого 2004 року до 31 травня 2011 року, в розмірі 89677,86 грн. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 листопада 2016 року головуючим суддею визначено Швед Н.П. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 08 листопада 2016 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року позовну заяву було залишено повернуто позивачу. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2017 року ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 23 листопада 2016 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 21 березня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2019 року головуючим суддею визначено Карпин І.М. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 жовтня 2021 року головуючим суддею визначено Поворощзника Д.Б. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 12 квітня 2022 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 12 травня 2022 року Головному управлінню Пенсійного фонду України у Львівській області було продовжено строк усунення недоліків позовної заяви, встановлений ухвалою від 12 квітня 2022 року. На виконання зазначених ухвал Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало нову позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить стягнути із [PERSON] заборгованість із зайво виплаченої пенсії (переплати) [PERSON] та [PERSON] , що виникла за період з 01 лютого 2004 року до 31 травня 2011 року, в розмірі 89677,86 грн. Позовні вимог обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] отримували пенсію в Управлінні Пенсійного фонду України у Яворівському районі Львівської області. З 22 липня 2003 року [PERSON] та [PERSON] зняті з реєстраційного обліку у зв`язку із отриманням дозволу на проїзд у США на постійне місце проживання. [PERSON] отримувала пенсію за вказаних пенсіонерів на підставі доручень. З червня 2011 року виплату пенсій пенсіонерам [PERSON] та [PERSON] припинено. За період з 01 квітня 2004 року до 31 травня 2011 року [PERSON] отримано пенсії за вказаних пенсіонерів на загальну суму 89677,86 грн (за [PERSON] 45519,55 грн, за [PERSON] 44158,31 грн). Позивач вважає, що у [PERSON] та [PERSON] відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» припинилось право на отримання пенсії у зв`язку з їх виїздом на постійне місце проживання до США. Відтак, згідно з\~ч.\~1\~ст.\~50\~цього Закону\~такі суми\~повинні бути\~повернуті.\~При цьому,\~самевідповідач [PERSON] як особа, яка отримувала пенсійні виплати за дорученнями пенсіонерів, повинна повернути суму переплати. Щодо рішення Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивач вважає, що дане рішення поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07 жовтня 2009 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, надала пояснення, аналогічні наведеним в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не подавала, тому суд вважає можливим розглянути справу на її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Суд встановив, що відповідно до Рішення комісії по призначенню пенсії Управління Пенсійного фонду України у Яворівському районі Львівської області [PERSON] було призначено пенсію у зв`язку зі звільненням по скороченню при ліквідації підприємства з 26 червня 1998 року. Згідно з протоколом Управління Пенсійного фонду України у Яворівському районі Львівської області № 136004 від 13 серпня 2001 року [PERSON] було призначено пенсію за віком з 25 червня 2001 року. Відповідно до листа начальника Яворівського РВ ГУ МВС України у Львівській області № 4766 від 25 травня 2011 року [PERSON] та [PERSON] зняті з реєстраційного обліку 22 липня 2003 року у зв`язку із отриманням дозволу на проїзд у США на постійне місце проживання. Відповідно до доручення від 26 травня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уповноважили [PERSON] одержувати належні їм пенсії. Доручення було дійсне до 26 травня 2010 року. Відповідно до доручення від 01 травня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уповноважили [PERSON] одержувати належні їм пенсії. Доручення було дійсне до 01 травня 2013 року. Відповідно до довідок позивача та доданих до них матеріалів, зокрема відомостей з відділення поштового зв`язку, за період з 01 квітня 2004 року до 31 травня 2011 року [PERSON] отримано пенсію [PERSON] та [PERSON] на загальну суму 89677,86 грн. (за [PERSON] 45519,55 грн, за [PERSON] 44158,31 грн). Листом від 10 серпня 2011 року № 8907/03-15 Управління Пенсійного фонду України у Яворівському районі Львівської області повідомило [PERSON] про необхідність повернення зазначених сум в зв`язку із отриманням їх без законних підстав. Листом від 31 серпня 2011 року [PERSON] відмовила Управлінню Пенсійного фонду України у Яворівському районі Львівської області у поверненні даних коштів, посилаючись на відсутність передбачених законом підстав для цього. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV. Як зазначено в цьому рішенні, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Відповідно до ст. 152 Конституції України закони та інші правові акти або їх окремі положення визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Так, в п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України мають застосувати Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. З огляду на наведені положення закону, рішення Конституційного Суду України, норми Конвенції та рішення Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», в якому при аналогічних фактичних обставинах було встановлено порушення Україною прав заявника на отримання пенсії в Україні незалежно від зміни місця проживання, гарантованих ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, виїзд особи (пенсіонера) на постійне місце проживання за межі України не є підставою для припинення виплати йому пенсії. Також суд звертає увагу на те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області в позовній заяві визначило відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , однак просить стягнути спірні суми виплаченої пенсії (переплати) [PERSON] та [PERSON] в розмірі 89677,86 грн. лише з відповідача [PERSON] . Водночас, будь-яких позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] , Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не пред`явило, хоч і вказало їх відповідачами. В судовому засіданні представник позивача також вказала, що просить стягнути дану суму з відповідача [PERSON] , покликаючись на те, що саме вона на підставі довіреностей фактично отримувала зазначені суми пенсій [PERSON] та [PERSON] . Суд зазначає, що справді [PERSON] на підставі доручень отримувала суми пенсій, належних пенсіонерам [PERSON] та [PERSON] , про що описано вище. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» орган пенсійного фонду може звертатись до суду з позовом про стягнення виплачених надміру сум пенсій саме до пенсіонера, якому такі виплати були призначені. Однак [PERSON] не є пенсіонером, якому було призначено та виплачено пенсії надміру, такими пенсіонерами у спірних правовідносинах є [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] лише отримувала їхні пенсії на підставі довіреностей. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що позовну вимогу про стягнення виплачених надміру сум пенсій Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області пред`явлено до неналежного відповідача. При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Отже, відповідно до змісту наведених вище норм процесуального закону, суд може замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі у справі співвідповідача лише за клопотанням позивача. Вчиняти такі процесуальні дії з власної ініціативи та/або без клопотання (згоди) позивача суд повноважень не має. Також суд наголошує, що згідно з нормами ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. А встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Якщо позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд відмовляє в позові до такого відповідача. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до [PERSON] про стягнення коштів у сумі 89677,86 грн. слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed