Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, яка подана її представником адвокатом Кожан-Юрдигою О.Я. до [PERSON] , приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Головач О.Р., [PERSON] а, [PERSON] про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності. Свої позовні вимоги, з урахуванням позовної заяви поданої в порядку ст. 49 ЦПК України від 22.06.2022р. обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Після його смерті залишилось спадкове майно - земельна ділянка площею 0,08 га, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021 у м. Рава-Руська Жовківського р-ну Львівської області. Зазначає, що згідно Довідок виданих Рава -Руським Будинкоуправлінням № 2 при Рава-Руській міській раді № 1326; 1327; 1328 від 26.08.2021 року позивачка була зареєстрована і проживала зі спадкодавцем до дня його смерті за адресою: [ADDRESS] з 23 травня 1991 року та вела з ним спільне господарство. Ця ж обставина підтверджується відмітками у Будинковій книзі по буд. [ADDRESS] , що після смерті спадкодавця залишилося двоє спадкоємців 1 черги за законом, що проживали разом із ним до дня відкриття спадщини, і відповідно до ст. 1268 ЦК прийняли її і вступили у володіння та користування усім спадковим майном - позивачка і відповідач по справі [PERSON] . Ця спадщина згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК належить їм з часу її відкриття, а видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. В серпні 2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Головач О.Р. із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, однак 31 серпня 2021 року отримала від неї письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за вих. № 1681/02-14, з якої вбачається, що Відповідачці -1 по справі було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезгадану земельну ділянку 12 грудня 2018 року за реєстровим № 1600 в цілому. Зазначає, що із відповіді нотаріуса вбачається, що КП «Рава-Руське Будинкоуправління № 2» при Рава-Руській міській раді видало довідку від 21.11.2018 року за № 2055, в якій містилися неправдиві відомості про те, що спадкодавець на день смерті проживав лише разом із дружиною, Відповідчем - 1. На думку позивачки приватний нотаріус Головач О.Р. помилково видала Відповідачу-1 Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1600, видане 12.12.2018 року, щодо спадкування нею 100% спірної земельної ділянки, оскільки у вказану спадкову масу безпідставно включено і Ѕ частку цієї земельної ділянки, яка фактично успадкована позивачкою, тому це свідоцтво є частково недійсним в цій частині та підлягає частковому скасуванню. В подальшому відповідачка [PERSON] діючи через свого представника і співвідповідача по справі [PERSON] , відчужила спірну земельну ділянку 29 грудня 2018 року згідно посвідченого приватним нотаріусом Головач О.Р. договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер:1691 та нотаріусом здійснено державну реєстрацію спірної земельної ділянки за Відповідачем - 3 [PERSON] . Стверджує, що Договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки є незаконним, оскільки продавцем за цим правочином виступає лише Відповідач-1, якій Відповідачем-2 помилково було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на майно у яке безпідставно включено і Ѕ частку земельної ділянки фактично успадкована позивачкою, у якої, як співвласника Ѕ частки майна, жодного волевиявлення щодо відчуження Відповідачу-3 цієї земельної ділянки не було. Покликаючись на ст. 15, 16 ЦК України, позивачка стверджує, що як заінтересована особа, що не була стороною правочину, має право оспорювати правочин, укладений 29 грудня 2018 року між Відповідачем -1 та Відповідачем - 3. Вважає, що Відповідач-1 не мала права відчужувати спірне майно - земельну ділянку, Ѕ частка якої належить їй, як спадкоємцю за законом, тому укладений Відповідачем- 1 з Відповідачем - 3 договір купівлі-продажу спірного майна не відповідає вимогам частини першої статті 203, статті 658 ЦК України і має бути визнаний недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України. Позивачка також зазначає, що оскільки вона не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання частково недійсним та скасування Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого на ім`я Відповідачки-1, хоча спадщину у вигляді Ѕ частки спірної земельної ділянки після смерті свого батька [PERSON] прийняла, тому ефективним способом захисту прав і інтересів позивачки, на її думку, є визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та визнання за позивачкою права власності на цю частину спадкового майна. Позивачка в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином. Представник позивачки, адвокат Кожан-Юрдига О.Я. подала суду заяву в якій просить розглядати справу у її та позивачки відсутність. Позовні вимоги викладені у позовній заяві підтримує. Просить позов задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач-1 [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином за зареєстрованою адресою місця проживання, однак подала суду заяву про слухання справи у відсутність відповідача. Крім цього подала суду нотаріально посвідчену заяву про визнання позовних вимог [PERSON] , в якій зазначає, що позовні вимоги визнає. По суті справи зазначає, що їй не було відомо що спірна земельна ділянка, Ѕ частку якої вона успадкувала від свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , є проданою [PERSON] , оскільки вона цієї земельної ділянки не відчужувала і жодних коштів за її відчуження не отримувала. В листопаді 2018 року, вона видала довіреність своєму колишньому зятю [PERSON] , на ведення її спадкових справ. Однак, після видачі довіреності Відповідач-4 Свідоцтва про право на спадщину вона не отримала через проблеми з кадастровим номером і необхідністю додаткового фінансування, яке їй було не під силу, про що вона в той час також повідомила позивачку. Повідомляє суд про повне визнання позивачки спадкоємцем до Ѕ частки спадкового майна після смерті [PERSON] . Стверджує, що вони разом з позивачкою проживали однією сім`єю у [ADDRESS] і позивачка прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] . Відповідач-2 Приватний нотаріус Львівського районного нотаріального округу Головач О.Р. в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак подала суду клопотання про слухання справи у її відсутність. Відзив на позов не подала, однак подала заяву якою просила виключити її з числа відповідача та залучити в якості третьої особи, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Така її заява була вирішена протокольною ухвалою від 26.01.2022 р. та в задоволені такої відмовлено. Відповідач-3 [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином за зареєстрованою адресою місця проживання. Про причини своєї неявки до суду не повідомляв, відзив на позов не подав, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду від нього не надходило. Представник Відповідача-3, адвокат Гавдьо Б.Р. в судове засідання не з`явився без поважних причин, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином. Не вирішених судом клопотань які надійшли на адресу суду від представника Відповідача-3 - не має. Відповідач-4 [PERSON] жодного разу до суду не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням в якому зазначено, що адресат відсутній за адресою: [ADDRESS] . За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі. Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21). Про причини своєї неявки до суду Відповідач -4 не повідомляв, відзив на позов не подав, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду від нього не надходило. Суд зазначає, що оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідачів по справі, представник позивачки не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація судового засідання не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, в тому числі подані сторонами заяви по суті, та перевіривши їх доказами, надаючи оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, а відтак з`ясувавши дійсні обставини справи, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено наступне. Позивачка по справі народилася [INFO] в м. Рава-Руська Жовківського району Львівської області і її батьками є [PERSON] (спадкодавець) і [PERSON] (Відповідач-1), що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції Львівської обл. 22 вересня 2009 року. [PERSON] (позивачка) та [PERSON] (Відповідач-4) зареєстрували шлюб 06.08.1994. Шлюб між [PERSON] (Відповідач -4) та [PERSON] (позивачкою) розірвано 02.10.2007, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] , виданого 05.08.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовківського районного управління юстиції Львівської області. [PERSON] (позивачка) та [PERSON] зареєстрували шлюб 21.09.2019, що стверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] (актовий запис № 345 від 21.09.2019 р.) виданим Сихівським районним у м.Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській обл. 21 вересня 2019 року. [INFO] [PERSON] помер, що стверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] (актовий запис в Книзі реєстрації актів про смерть № 17), вид. Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській обл. 07 вересня 2019р. [PERSON] до дня смерті - [INFO] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що стверджується Довідкою Рава -Руського Будинкоуправління № 2 при Рава-Руській міській раді № 1327 від 26.08.2021 року. За час свого життя з підстав, що не заборонені законом, а отже правомірно, спадкодавець [PERSON] , окрім іншого, набув право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021 у м.Рава-Руська Жовківського р-ну Львівської обл. Після смерті спадкодавця приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Головач Ориславою Романівною за заявою Відповідчки -1 [PERSON] заведено спадкову справу № 77/2018 від 22.11.2018р. За життя спадкодавець [PERSON] своєю власністю на випадок смерті не розпорядився, що стверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 54450906 від 12.12.2018 р., а тому відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкування після його смерті відбувається за законом почергово. Згідно вимог ч. 1 ст. 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги спадкування після смерті [PERSON] належать: дружина - [PERSON] (Відповідач-1), що стверджується повним Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00021659042 від 12.12.2018р. і дочка - [PERSON] (позивачка), що стверджується вищевказаним Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 22 вересня 2009 року. Позивачка [PERSON] була зареєстрована і проживала за адресою місця проживання спадкодавця: [ADDRESS] з 23 травня 1991 року по 11 червня 2020 року, що стверджується Довідкою Рава -Руського Будинкоуправління № 2 при Рава-Руській міській раді № 1326 від 26.08.2021 року. Позивачка [PERSON] , дочка спадкодавця [PERSON] проживала разом із ним і була зареєстрована в будинку [ADDRESS] до дня його смерті - [INFO] та вели спільне господарство, що стверджується Довідкою виданою Рава -Руським Будинкоуправлінням № 2 при Рава-Руській міській раді № 1328 від 26.08.2021 року. Згідно записів у Будинковій книзі по буд. [ADDRESS] позивачка [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 23 травня 1991 року по 11 червня 2020 року. Із копії довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи, виданої виконавчим комітетом Рава-Руської міської ради Жовківського району Львівської області 20.11.2020 за № 1788/02-17, вбачається, що відповідача [PERSON] з 11.06.2020 знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, факт проживання позивачки по справі [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю на день смерті визнає Відповідач-1 [PERSON] у поданій суду нотаріально посвідченій заяві про визнання позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. У відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним в житловому будинку [ADDRESS] . Відповідач-2 по справі приватний нотаріус Головач О.Р. відмовила позивачці у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , що стверджується письмовим роз`ясненням за вих. № 1681/02-14 від 31.08.2022р. Оглянувши матеріали витребуваної від приватного нотаріуса Спадкової справи № 77/2018 від 22.11.2018р., судом встановлено, що Заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину від 22.11.2018р. від імені Відповідача - 1 [PERSON] Відповідачу - 2 приватному нотаріусу Головач О.Р. було подано Відповідачем -4 по справі - [PERSON] і саме ним було надано нотаріусу недостовірну інформацію про те, що «Інших спадкоємців, передбачених чинним законодавством України та ст.ст. 1261-1265 ЦК, які прийняли спадщину, немає». При цьому, на думку суду, Відповідач-4 не міг, як колишній чоловік позивачки і батько їхніх спільних дітей, не володіти інформацією про місце реєстрації і проживання позивачки на день смерті спадкодавця. Позивачка в поданій суду 22.06.2022р. позовній заяві в порядку ст. 49 ЦПК зазначає, що Відповідач -2 приватний нотаріус Головач О.Р. не перевірила належним чином надану Відповідачем-4 в заяві про прийняття спадщини за законом недостовірну інформацію про те, що відсутні інші спадкоємці за законом, які прийняли спадщину, з чого суд робить висновок про те, що позивачка обґрунтовує порушення її спадкових прав, серед іншого, й нотаріальними діями Відповідача-2. З цього приводу суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси вчиняють певні нотаріальні дії, в т.ч. видають свідоцтва про право на спадщину. Статтею 66 Закону України «Про нотаріат», встановлено, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину у строки, встановлені цивільним законодавством України. Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину визначений статтею 67 Закону України «Про нотаріат», згідно з якою свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Статтею 68 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Згідно ст. 46, 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Відповідно до п.п. 1-3 Глави 7 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що відповідно до статті 46 Закону нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Слід зазначити, що нотаріуси з 01 лютого 2017 отримали безпосередній доступ до Державного реєстру актів цивільного стану громадян (наказ Міністерства юстиції України від 26 грудня 2016 року № 3773/5). При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус, серед іншого, вправі витребовувати додаткові відомості щодо наявності/відсутності інших спадкоємців (осіб, які закликаються до спадкування) шляхом направлення запитів до уповноважених на те органів. Аналогічні положення містяться й у Розділі 2 «Провадження по спадковій справі» Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених від 29.01.2009 р. Так, згідно положень п.2 цього Розділу, - «Провадження по спадковій справі складається, серед іншого, з повідомлення спадкоємцям та іншим заінтересованим особам про відкриття спадщини». Та згідно з п.5 цього ж Розділу, нотаріус вчиняє запити про витребовування відомостей і документів, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину, в тому числі про наявність підстав для закликання до спадкоємства (за законом). При цьому, згідно п. 2.1.4. цього ж Розділу, при відсутності свідоцтв про смерть, про народження, про шлюб тощо нотаріус надсилає письмовий запит до відповідних органів реєстрації актів цивільного стану про направлення на адресу нотаріуса копії актового запису про реєстрацію акту цивільного стану та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо відповідного актового запису». При цьому, нотаріус має роз`яснити спадкоємцям положення статті 27 Закону України «Про нотаріат» щодо відповідальності за подання неправдивих відомостей, а також наслідки прийняття спадщини іншими спадкоємцями (за згодою спадкоємців або через суд) з урахуванням норм статті 1280 ЦК України, яка передбачає порядок перерозподілу спадщини. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 15.05.2019 по справі № 221/3306/17. Крім цього, відповідно до п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту № 296/5 від 22.02.2012 для отримання свідоцтва про право на спадщину усі спадкоємці, які бажають прийняти спадщину, мають звернутись до нотаріуса з певними заявами, які є підставами для заведення спадкової справи: спадкоємці за законом чи заповітом з заявою про прийняття спадщини; спадкоємці, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. П.п. 4.14 глави 10 цього Порядку встановлено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Крім того, нотаріус роз`яснює спадкоємцям положення статей 1272, 1280 ЦК України, а саме порядок та наслідки прийняття спадщини іншими спадкоємцями, які пропустили строк для прийняття спадщини з поважної причини, і яким рішенням суду визначено додатковий строк, достатній для подання ними заяви про прийняття спадщини. З аналізу вищезазначених норм слід дійти висновку, що при прийнятті рішення про видачу спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, нотаріус повинен не тільки прийняти надані спадкоємцем документи, але й має активний обов`язок пересвідчитись самостійно у наявності відомостей про час та місце відкриття спадщини, визначити коло осіб, які можуть бути спадкоємцями, а також отримати дані про те, хто, у передбачений законом спосіб та термін, прийняв спадщину. В порушення зазначених вище вимог, приватний нотаріус Головач О.Р. не здійснила активних дій з встановлення кола осіб, які можуть бути спадкоємцями та осіб, які були зареєстровані разом зі спадкодавцем, а також не перевірила і не встановила інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину. Таким чином, нотаріальні дії Відповідача-2 щодо видачі Відповідачу-1 оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом не відповідають чинному законодавству та проведені з порушенням процедури здійснення нотаріальної дії. Водночас, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією. Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акту, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин щодо яких виник спір. Такою є правова позиція судів касаційної інстанції викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у цивільній справі № 629/1296/16-ц (провадження № 61-141св17) від 03.04.2019р. Такою ж є правова позиція висловлена раніше у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», де вказано, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. Така сама позиція висловлена і в ухвалі Колегії суддів Судової палати по цивільним справам Верховного Суду України від 05.12.2007 у справі № 6- 16344св07, де зазначено, що при розгляді справ, котрі стосуються оскарження прав і обов`язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій (окрім справ за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні), нотаріуси не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість в результатах розгляду справи судом і реалізації прийнятого по ньому рішення. Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного суду висловленій у Постанові Верховного суду від 19 серпня 2020 року у цивільній справі № 201/16327/16-ц (провадження № 61-43384св18) та у Постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 629/1296/16-ц (провадження № 61-141св17). Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом, за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Оскільки позивачкою пред`явлено позов до неналежного відповідача - приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу Головач О.Р., суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до Відповідача-2. Водночас, позивачкою пред`явлено позов до належних відповідачів - [PERSON] , яка є спадкоємцем першої черги і [PERSON] , який був її представником щодо оформлення спадкових прав на спадщину, що виникла після смерті батька позивачки [PERSON] . Як зазначалося судом вище, Відповідач-1 [PERSON] подала суду нотаріально посвідчену заяву про визнання позовних вимог [PERSON] , в якій зазначає, що позовні вимоги визнає. Відповідно до частин першої, другої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приймає визнання позову Відповідачем-1 [PERSON] з огляду на наведені нею факти та обставини у заяві про визнання позову. Однак, позивачка пред`явила позов не лише до Відповідача-1, але й до інших осіб, від яких не надходило жодних заяв по суті справи, а Відповідач-2, як зазначалося, при вирішенні спору покладається на розсуд суду, відтак, суд при винесенні даного рішення з`ясовує і досліджує усі обставини справи. За змістом ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у ст. 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Даної правової позиції дотримується Верховний суд і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №520/10377/17 від 17 червня 2020 року, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №766/16770/17 від 18 березня 2020 року, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №286/27/18 від 26 лютого 20120 року). Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином, про що наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 (судова справа № 916/780/18). Таким чином суд приходить до висновку про те, що оскільки позивачка [PERSON] була зареєстрована у житловому будинку разом зі спадкодавцем [PERSON] та проживала разом з ним на час відкриття спадщини, від якої вона не відмовилася, а тому в силу частини третьої статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, а отже, внаслідок видачі Відповідачу -1 [PERSON] оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 грудня 2018 року в цілому на земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021 у м.Рава-Руська Жовківського р-ну Львівської обл., порушено права позивачки як спадкоємця першої черги за законом. Суд також зауважує, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину було видано лише Відповідачу-1 внаслідок обману зі сторони її представника за довіреністю Відповідача-4, оскільки він повідомив приватному нотаріусу Головач О.Р. неправдиві відомості щодо кола спадкоємців, зокрема не вказав на наявність інших спадкоємців за законом першої черги, що відповідно до статей 230, 1301 ЦК України є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним в частині набуття права власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку в цілому, а відтак, позовні вимоги щодо визнання недійсним вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом в частині визначення частки спадщини, а саме щодо 1/2 частини спірної земельної ділянки обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину від 12 грудня 2018 року, приватний нотаріус Львівської обл. Головач О.Р. зареєструвала в цілому за Відповідачкою-1 [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,0800, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.12.2018 року № 149125744. Також судом встановлено, що 29 грудня 2018 року приватним нотаріусом Головач О.Р. здійснено державну реєстрацію нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,0800, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021 за [PERSON] згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер:1691, вид. 29.12.2018р., видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської обл., що стверджується Інформаційною довідкою № 273484395 від 06.09.2021р. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Суд приходить до висновку про те, що позивачка є особою, інтерес якої полягає у переході спірного майна у її власність в порядку спадкування за законом, а тому вона має право оспорювати правочин, укладений 29 грудня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] . Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Отже, позивачка [PERSON] як заінтересована особа, яка не була стороною правочину має право оспорювати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021 у м.Рава-Руська Жовківського р-ну Львівської обл., укладений 29 грудня 2018 року,однак, на час розгляду даної справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину. Суд вважає, що оскільки [PERSON] не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом виданого на ім`я Відповідачки -1 [PERSON] 12 грудня 2018 року, однак спадщину у вигляді Ѕ частки спірної земельної ділянки після смерті свого батька [PERSON] вона прийняла, а тому ефективним способом захисту прав і інтересів [PERSON] у даному випадку є визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та визнання за позивачкою права власності на цю частину спадкового майна. Відтак, суд приймає аргументи сторони позивача про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер:1691, вид. 29.12.2018р., видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської облвасті є незаконним, оскільки продавцем за цим правочином виступає лише Відповідач-1, а предметом договору купівлі-продажу є земельна ділянка площею 0,0800, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021, Ѕ частку якої фактично успадкована позивачкою [PERSON] . При цьому у позивачки жодного волевиявлення на відчуження Відповідачу-3 цієї земельної ділянки не було. Суд вважає, що Відповідачка-1, [PERSON] діючи через свого представника [PERSON] не мала права відчужувати спірне майно - земельну ділянку, Ѕ частка якої успадкована позивачкою, тому укладений [PERSON] з Відповідачем-3 [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки спірного майна не відповідає вимогам частини першої статті 203, статті 658 ЦК України і суд визнає його недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України. За змістом ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки судом задоволено позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.12.2018р. та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0800, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021 укладений 29 грудня 2018 року, тому підлягає до задоволення і позовна вимога позивачки про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу Головач Орислави Романівни, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.12.2018 р., індексний номер: 44914136, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0800, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021. Також суд зазначає, що на саме на нього покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, а також застосувати спосіб захисту порушеного права, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Слід також враховувати, що самостійне застосування судом при прийнятті рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту(постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17). Щодо заявленої позивачкою позовної вимоги про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно положень п.п. 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) - «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Таким чином, зверненню до суду з позовом про визнання права власності має передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину (постанова Верховного суду від 16.01.2019 р. у справі № 2-390/2006, від 24.07.2019 у справі № 2-6322/04). Судом встановлено, що захистити законні права та інтереси позивачки [PERSON] на спадкове майно у позасудовий спосіб (а саме шляхом вчинення нотаріальних дій) не видається можливим, оскільки спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 0,0800, кадастровий номер 4622710400:01:004:0021.29400094 було відчужене згідно договору купівлі-продажу від 29 грудня 2018 року. Статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд приходить висновку, що в позасудовому порядку позивачці здійснити захист своїх спадкових прав на спадкове майно після смерті спадкодавця [PERSON] не видається можливим, оскільки таке було відчужене Відповідачу-3 по справі [PERSON] . Таким чином законні права та інтереси позивачки підлягають судовому захисту. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону. Таким чином, визнання права власності за позивачкою на спадкове майно, на думку суду, є належним способом захисту її прав. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, судові витрати, в силу положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів 1, 3, 4 на користь позивачки, пропорційно до задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Представник позивачки 07.12.2022 подала заяву про стягнення з відповідачів судових витрат по справі в т.ч. витрат понесених на професійну правничу допомогу в розмірі 21100 грн., 106 грн. витрати на поштові відправлення та 3262 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Розмір таких витрат підтверджують документи які знаходяться в матеріалах справи. Такі документи є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт понесення позивачкою судових витрат, зокрема і судового збору, витрати на поштові відправлення та витрат, що пов`язані з правничою допомогою адвоката. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами ч. 2 ст. 137, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вказано у постанові КЦС ВС у справі № 201/14495/16-ц від 30.09.2020 р., суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: dismissed