Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача про відшкодування майнової шкоди за відсутність механізму компенсації, в обґрунтування якого зазначив, що 31.05.2014 року він отримав вогнепальне поранення черевної порожнини, в результаті нападу із застосуванням вогнепальної зброї внаслідок злочинних дій терористичного угрупування «ДНР» в зоні проведення АТО. 03.06.2014 був доправлений реанімобілем в лікарню імені Мечникова. За цим фактом 04.06.2014 року відкрито кримінальне провадження, однак слідство не просувається. У листопаді 2014 року отримав ІІ групу інвалідності з позначкою «загальне захворювання». І тільки 20.07.2020 року була встановлена ІІ група інвалідності у зв`язку з пораненням/ушкодженням здоров`я від вибухових речовин (боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитербристичної операції) відповідно до довідки №595899. 01.12.2020 року після проходження чергової комісії МСЕК була встановлена III група інвалідності безтерміново. 03.11.2020 року [PERSON] звернувся до Кабінету Міністрів України із заявою про виплату компенсації у зв`язку зі встановленням групи інвалідності у зв`язку з пораненням/ушкодженням здоров`я від вибухових речовин (боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції). Однак, Міністерство у справах ветеранів України у відповіді №10480/09А20 від 04.12.2020р. роз`яснило, що наразі відсутній механізм виплати одноразової грошової допомоги, компенсації за поранення цивільним постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації. Поивач вважає, що у даному випадку Держава не передбачила порядку реалізації його права на отримання компенсації. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо виплати компенсації за фізичну шкоду отриману у зв`язку з пораненням/ушкодженням здоров`я від вибухових речовин (боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції), а також порядку визначення її розміру, певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно права позивача на отримання компенсації за отримання фізичної шкоди внаслідок надзвичайної ситуації, а тому позивач вважає, що відновлення його прав, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, ст.2 Конвенції, ст.84 Кодексу цивільного захисту України, підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави за відсутність механізму виплати компенсації цивільним пораненим в зоні проведення АТО/ООС. Та оскільки механізм розрахунку компенсації також не наданий державою, просе застосувати за аналогією закону у даному випадку положення ст.161 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки цей закон регулює подібні відносини, а саме отримання компенсації у разі встановлення групи інвалідності внаслідок поранення у зоні проведення АТО/ООС. Посилаючись на вище викладене просить суд нарахувати [PERSON] матеріальну компенсацію за відсутність механізму відшкодування матеріальної компенсації постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації особам, яким заподіяно фізичну шкоду, а саме у зв`язку з пораненням/ушкодженням здоров`я від вибухових речовин (боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції), наслідком якого стала III група інвалідності та виплатити [PERSON] матеріальну компенсацію за відсутність механізму відшкодування матеріальної компенсації постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації особам, яким заподіяно фізичну шкоду, а саме у зв`язку з пораненням/ушкодженням здоров`я від вибухових речовин (боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції), наслідком якого стала III група інвалідності в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року відкрито провадження по справі та постановленно проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 28 жовтня 2021 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України не являється суб`єктом, який порушив права позивача. За таких обставин, визначення відповідачем у справі Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України є необґрунтованим. Також зазначає, що закон, який регулює відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час. Держава Україна, в особі Кабінету Міністрів України не завдавала жодної шкоди Позивачу по справі, а тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної компенсації постраждалій особі. 26 січня 2022 року позивачем [PERSON] надано відповідь на відзив, в якій наполягає на задоволенні позовних вимог та посилається на доводи аналогічні викладенним у позовній заяві. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та надав пояснення аналогічні виладеним у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на обставини та докази викладені у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.05.2014 року [PERSON] отримав вогнепальне поранення черевної порожнини, в результаті нападу із застосуванням вогнепальної зброї внаслідок злочинних дій терористичного угрупування «ДНР» в зоні проведення АТО. 03.06.2014 був доправлений реанімобілем в лікарню імені [PERSON] . За цим фактом 04.06.2014 року відкрито кримінальне провадження. У листопаді 2014 року [PERSON] отримав ІІ групу інвалідності з позначкою «загальне захворювання». 20.07.2020 року була встановлена ІІ група інвалідності у зв`язку з пораненням/ушкодженням здоров`я від вибухових речовин (боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитербристичної операції) відповідно до довідки №595899. 01.12.2020 року після проходження чергової комісії МСЕК була встановлена III група інвалідності безтерміново. 03.11.2020 року [PERSON] звернувся до Кабінету Міністрів України із заявою про виплату компенсації у зв`язку зі встановленням групи інвалідності у зв`язку з пораненням/ушкодженням здоров`я від вибухових речовин (боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції). Листом №10480/09А20 від 04.12.2020р. Міністерство у справах ветеранів України роз`яснило, що наразі відсутній механізм виплати одноразової грошової допомоги, компенсації за поранення цивільним постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією та Законами України. Захист особи, держави і суспільства від тероризму, виявлення та усунення причин і умов, які його породжують, правові та організаційні основи боротьби з цим явищем, повноваження і обов`язки органів виконавчої влади, у цій сфері у зв`язку із участю у боротьбі з тероризмом визначає Закон. Згідно статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. Дана стаття визначає загальне джерело відшкодування коштів, проте не містить визначеного порядку такого відшкодування. Також, закон, який регулює відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, на данний час відсутній. Загальні підстави відшкодування шкоди визначені главою 82 Цивільного кодексу України. Встановлено обов`язок держави, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування відшкодувати шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі: -незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень; -незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень; -в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований. Позивач просить Державу Україна і особі КМУ відшкодувати йому матеріальну компенсацію, як постраждалому внаслідок надзвичайно ситуації особі, якій заподіяно фізичну шкоду. Конституція України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень - стаття 56 Конституції України. Звертаючись до проблематики врегулювання делікатних відносин з участю держави Україна, Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 р. у справі №1-22/2001 зазначив, зокрема таке: «Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначені обов`язків держави. Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків. Стаття 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними». Отже, відшкодовується шкода завдана фізичній або юридичній особі: незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, незалежно від вини цих органів - ст.1173 ЦКУ; незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, незалежно від вини цієї особи - ст.1174 ЦКУ; прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів - ст.1175 ЦКУ. Держава Україна, в особі Кабінету Міністрів України не завдавала жодної шкоди із зазначеної вище Позивачу по справі, а тому на данний час відсутні підстави для відшкодування матеріальної компенсації постраждалій особі. Крім того, у позовній заяві позивач просить суд застосувати аналогію закону, а саме положення ст.161 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, посилаючись на те, що закон регулює подібні відносини, а саме отримання компенсації у разі встановлення групи інвалідності внаслідок поранення у зоні проведення АТО. Виплати позивачу матеріальну компенсацію, як постраждалому внаслідок надзвичайної ситуації особі, якій заподіяно фізичну шкоду, а саме у зв`язку з пораненням/ушкодженням здоров`я від вибухових речовин (боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції) наслідком якого стала III груйа інвалідності в розмірі 250 - кратного прожиткового мінімуму. Аналогію закону - застосовують, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами, актами цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). При вирішенні справи по аналогії закону обов`язковим є дотримання таких умов: - аналогія допустима лише у випадку повної чи часткової відсутності правових норм; - суспільні відносини, до яких застосовується аналогія, повинні знаходитися у сфері правового регулювання; - повинна бути схожість між обставинами справи і наявною нормою за суттєвими юридичними ознаками; - пошук норми, що регулює аналогічний випадок, повинен здійснюватися спочатку в актах тієї ж галузі права, у випадку відсутності - в іншій галузі права і у законодавстві в цілому; - винесене у процесі використання аналогії правове рішення не повинно суперечити нормам закону, його меті; - обов`язково повинно бути мотивоване пояснення причин застосування рішення по аналогії до конкретного випадку (Ухвала ВАСУ від 18 жовтня 2017 р. у справі № К/800/33693/16). В даному випадку Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», визначає коло осіб, на яких поширюється дія цього Закону стаття 3, а саме: 1)військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; 2)військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; 3)військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей; 4)членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України. Позивач не відноситься до жодної з вказаних категорій осіб, та відсутня схожість між обставинами справи і наявною нормою за суттєвими юридичними ознаками. Слід також зазначити, ч.6 ст. 163 цього Закону визначає що, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервісти. Також слід зазначити, що відповідно до преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено: «Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, фуйкіїіо`нально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України». Далі у вказаному Законі визначено: «.... дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань...». Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Враховуючи вище викладене суд вважає відмовити [PERSON] у задоволенні його позову до Держави Україна в особі Кабінета Міністрів України про відшкодування майнової шкоди за відсутність механізму компенсації. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову судові витрати позивача покладаються на останього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed