Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Позивач АТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору K4VGA00000011 від 11.07.2007 відповідач отримав кредит у розмірі 200000,00дол.США на термін до 10.07.2012. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. 02.10.2012 банк змушений був звернутися до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 09.04.2014 Апеляційним судом міста Києва було ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Апеляційного суду міста Києва від 09.04.2014, тобто за період з 11.07.2007 по 01.10.2012, то за період після подання позовної заяви від 02.10.2012, з 03.10.2012 по 03.10.2015 відповідач має заборгованість у розмірі 192194,82дол.США, з якої складається 3% річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, що становить суму 17309,45дол США, та яку і просять стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 30.08.2021, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. До суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог застосувавши строк позовної давності, посилаючись на таке. Дійсно 17.07.2007 [PERSON] та АТКБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір з кінцевою датою погашення кредиту 10.07.2012 (п.7.1.). Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитом був укладений договір поруки від 11.07.2007. 09.04.2014 Апеляційним судом міста Києва було ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто позивач реалізував своє право дострокового погашення кредиту та зазначені дії свідчать про зміну позивачем строку дії кредитного договору. Крім того пунктом 12 договору поруки встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Договір поруки припинив свою дію, оскільки термін повернення кредиту за основним договором настав 10.07.2012 (п.16 договору поруки). Такий же термін встановлений основним договором: з 11.07.2007 по 10.07.2012 (п. 1.1. та 7.1. основного договору). Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, однак позивач стягує 3% річних за період з 03.10.2012 по 03.10.2015, позовна заява подана до суду 25.08.2021, а строк позовної давності сплив ще 03.10.2018. До суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строку позовної давності, з яких вбачається, що відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи про таке. Дійсно 17.07.2007 [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір з кінцевою датою погашення кредиту 10.07.2012 (п.7.1.). Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитом був укладений договір поруки від 11.07.2007. Однак 09.04.2014 Апеляційним судом міста Києва було ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто позивач реалізував своє право дострокового погашення кредиту та зазначені дії свідчать про зміну позивачем строку дії кредитного договору. Договір поруки припинив свою дію, оскільки термін повернення кредиту за основним договором настав 10.07.2012 (п.16 договору поруки). Такий же термін встановлений основним договором: з 11.07.2007 по 10.07.2012 (п. 1.1. та 7.1. основного договору). Позов про стягнення 3% річних був поданий через шість років після початку перебігу строку позовної давності. За таких умов вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з 03.10.2012 по 03.10.2015 не підлягають задоволенню. Оскільки позивач пропустив трирічний строк позовної давності. До суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив відповідачів, в якій зазначено, що враховуючи норми закону та докази, що містяться в матеріалах справи можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Вважають, що у зв`язку з пред`явленням вимоги до поручителя строк припинення порук повинен визначатися з дня пред`явлення такої вимоги. Порука вважається дійсною до моменту, коли судом не буде встановлено факту припинення договору. Крім того зазначили, що оскільки позичальник свої зобов`язання за договором не виконує, будь-яких доказів виконання не надає, такий договір не може вважатися виконаним. У зв`язку з цим, обставини на які відповідачі посилаються, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду, а тому просять позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі. До суду від відповідачів надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, з яких вбачається, що зміст співпадає зі змістом відзивів, але додатково повідомляють, що письмова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором Банком була направлена 20.08.2012. Таким чином, після направлення письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї суми заборгованості, звернення позивача до суду з позовом про стягнення суми заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, основний договір припинив свою дію 03.01.2013. Отже строк звернення до суду з вимогою про стягнення 3% річних за ст.625 ЦК України у позивача сплив 03.10.2018, а тому необхідно відмовити повністю у задоволенні позову. До суду надійшли пояснення на заперечення від представника позивача - адвоката Безменка М.Є., з яких вбачається, що зміст та обґрунтування пояснень збігаються зі змістом та обґрунтуваннями відповіді на відзив відповідачів. Адвокат Безменко М.Є. зазначає, що рішення Апеляційного суду міста Києва від 09.04.2014 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а тому Банком строк звернення до суду не пропущений. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились. Надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, просили відмовити в позові, застосувавши строк позовної давності. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з позовом, посилались на те, що між банком та[PERSON] було укладено кредитний договір №K4VGA00000011 від 11.07.2007, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 200000,00 дол.США терміном до 10.07.2012, а відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки у встановленому кредитним договором строки. АТ КБ «ПриватБанк» надав кредитні кошти [PERSON] в розмірі 200000,00дол.США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11.07.2007 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки. Також, 11.07.2007 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11.07.2007 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір №K4VGA00000011. Згідно якого остання передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 92,80кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] неналежним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27.08.2013 позов задоволено. Однак Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 09.04.2014, Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 27.08.2013, в справі №758/151/13-ц скасовано і ухвалено нове наступного змісту. Задоволено частково позов АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №K4VGA00000011 від 11.07.2007 в сумі 578464,30дол.США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 01.10.2012 становить 4621937,75грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, визначений іпотечним договором №K4VGA00000011 від 11.07.2007 укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , а саме на квартиру загальною площею 92,80кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. В іншій частині позову відмовлено. До того ж Постановою Київського апеляційного суду від 31.03.2021, скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22.01.2021 та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у зв`язку зі спливом позовної давності. Крім того Постановою Київського апеляційного суду від 31.03.2021 встановлено, що згідно з кредитним договором №K4VGA00000011 від 11.07.20072007 укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , визначений строк кредитування до 10.07.2012. З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором Банк звернувся в січні 2013 року. З позовом про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 28.11.2011 по 11.07.2012 у розмір 15349,84дол.США звернувся з пропуском трирічного строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян в підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Як убачається з матеріалів справи, з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з 11.07.2007 по 01.10.2012, а за період з 03.10.2012 до 03.10.2015 [PERSON] має основну суму заборгованості за договором в сумі 192194,82дол.США, з якої відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних від простроченої суми становить 17309,45дол.США, що за курсом 21.15 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.10.2015 становить 366094,87грн, що підтверджується наданим Банком розрахунком суми заборгованості. Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За статтею 11 ЦК України зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать. Згідно із статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. У частині 1 статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Згідно із частин 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно (подібний висновок міститься у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17). Шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом (зокрема на підставі рішення суду), кредитор задовольняє свої вимоги за основним зобов`язанням в межах предмету іпотеки. В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17). За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №320/5115/17). Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту та іпотеки. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц). Отже, з аналізу положень статей 526, 575, 599, 611, 625 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за кредитним договором, який боржник належним чином не виконав, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за невиконання грошового зобов`язання за увесь час прострочення. Оскільки відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором, яка на час подачі зазначеного позову не сплачена, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 03.10.2012 до 03.10.2015 в сумі 17309,45дол.США. Відповідачами у справі було заявлено про застосування позовної давності. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Невиконання боржником грошового зобов`язання, яке встановлено на підставі рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (в резолютивній частині якого вказана заборгованість за кредитним договором, виконання якого забезпечується іпотекою) є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки період за який Банк просить суд стягнути 3% річних від простроченої суми зазначено станом на 03.10.2015, однак звернувся до суду із зазначеним позовом лише 25.08.2021, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача.

Outcome: dismissed