Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 15.12.2022 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 19.12.2022 року. Позивач, [PERSON] , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа, на боці позивача без самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 2017 року між сторонами по справі укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області видано Свідоцтво про шлюб, серія [NUMBER] від 14.06.2017 року, актовий запис № 08. У шлюбі у них народилася донька: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, серія [NUMBER] від 17.01.2018 року, актовий запис № 76. Шлюб розривають вперше. Спільне життя з Відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім ї стали неможливими, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя з Відповідачем та збереження шлюбу є неможливим і суперечить його інтересам та інтересам їх спільних дітей, підстав для примирення не вбачає. При цьому посилається позивач на положення ч.2 ст. 104, ч.3 ст. 105, ч.1 ст.110, ст. 112 СК України. Окрім того, позивач зазначає, що на даний час відповідачка - [PERSON] , фактично не спілкується з дитиною, протягом тривалого часу проживає окремо в селі Чабанівка, Ужгородського району, відповідно не приймає участі у вихованні дитини та її матеріальному забезпеченні, втратила будь-який зв`язок із донькою, відповідне піклування та матеріальне забезпечення дитини повністю забезпечується позивачем по справі. Як вказано у позовній заяві, у зв`язку з даними обставинами позивач звернувся до органу опіки і піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про надання висновку стосовно визначення місця проживання малолітньої доньки сторін [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує на те, що відповідно до висновку органу опіки і піклування Ужгородського міськвиконкому від 03.08.2022 року № 490/23/02-14 встановлено, що доцільним буде визначення місця проживання малолітньої [PERSON] . [INFO] з її батьком - [PERSON] . [INFO] за адресою його місця проживання. Так, позивач посилається на положення ч.3 ст. 29 ЦК України, ст.ст. 160,161 СК України. Як вказано у позовній заяві дитина зареєстрована разом з батьком за місцем їх спільного фактичного проживання, батько відводить та забирає дитини з дошкільного навчального закладу, здійснює всі необхідні платежі, мати постійно проживає окремо у батьків у селі Чабанівка. Ужгородського району, Закарпатської області, відвідує дитину вкрай зрідка, тому на переконання позивача, у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог у цій частині. Позивач просить суд: шлюб між позивачем - [PERSON] ( [INFO] ) та відповідачкою - [PERSON] ( [INFO] ), зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 08 - розірвати. Визначити місцем проживання малолітньої доньки сторін - [PERSON] , [INFO] місце проживання її батька [PERSON] ( [INFO] ) за адресою місця його проживання. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.09.2022 року, у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.10.2022 року, у справі закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явися, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду, 16.11.2022, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, разом із тим, в матеріалах справи міститься заява подана нею через канцелярію суду подала заяву в якій просить справу розглядати за її відсутності, проти позовних вимог не заперечує, просить доньку залишити проживати із позивачем, вказує, що примирення між сторонами не можливе. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, Згідно наявної в матеріалах справи заяви, просить справу розглядати без його участі, просить при прийнятті рішення врахувати висновок від 03.08.2022 №490/32/02-14, який додає до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні.. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 24 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області видано Свідоцтво про шлюб, серія [NUMBER] від 24.06.2017 року, актовий запис № 08. Від вказаного шлюбу у них народилася дитина: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, серія [NUMBER] від 17.01.2018 року, актовий запис № 76. Позивач просить розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини. Згідно поданої відповідачем заяви, вона визнає позовні вимоги в повному обсязі, просить доньку залишити проживати разом із позивачем. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає, а відповідач в свою чергу не заперечує, щодо розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] , виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам та інтересам дитини, а тому шлюб між [PERSON] , слід розірвати. Позивач просив визначити місце проживання доньки разом із ним, відповідач зазначила, що не заперечує, згідно її письмової заяви. Окрім того, позивачем для приєднання до матеріалів справи додано копію висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з її батьком [PERSON] , за його адресою проживання. Вказаний висновок від 03.08.2022 №490/23/02-14 було надано для приєднання до матеріалів справи також і представником органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, брати до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що з огляду на вказане, на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, та з з врахуванням розірвання шлюбу між сторонами та їх окремого проживання, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги, про визначення місця проживання дитини із позивачем. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову… Таким чином позивачу підлягає поверненню із державного бюджету 50 відсотків судового збору, та 50 відсотків судового збору на користь позивача слід стягнути із відповідача. З огляду на викладене, з відповідача належить стягнути судовий збір: на користь позивача, 50 відсотків збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, а саме 992,40 грн., окрім того, із відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків судового збору, за вимогу про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, що становить 992,40 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: approved