Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

В лютому 2022 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) (далі - ПМУ МЮ (м. Одеса), Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області, посилаючись на те, що 10 січня 2022 року він в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до ПМУ МЮ (м. Одеса), Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області із скаргою на дії головного державного виконавця Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) (далі - Біляївський ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса)) Лєбедєва Є.Є., який виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №60652654 від 27 лютого 2020 року, з змісту якої вбачалося, що вимогу виконавчого документу виконано до відкриття виконавчого провадження, але при цьому не було зазначено, що саме було боржником виконано. Позивач вважає, шо головний державний виконавець Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лєбедєв Є.Є. при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №60652654 від 27 лютого 2020 року, можливо мав на увазі рішення Нерубайської сільської ради №655-VІІ від 04 червня 2019 року. Зазначав, що 05 лютого 2022 року він отримав від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області лист №А-213-03.02 від 27 січня 2022 року про відмову в задоволенні його скарги від 10 січня 2022 року на дії державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лєбедєва Є.Є. Вказував, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 Нерубайською сільською радою було прийнято рішення №655-VII від 04 червня 2019 року, котрим йому в черговий раз було відмовлено у виділенні земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року по справі №420/6192/19 було визнано противоправним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради №655-VII від 04 червня 2019 року. З метою переконання, що рішення суду виконане, позивач звернувся до боржника з заявою про надання інформації щодо виконання рішення суду у справі №420/5228/18, яка останнім була проігнорована. Стверджував, що фактично рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 Нерубайською сільською радою в порушення ст.129-1 Конституції України, не виконане. Вважає, що Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції(м. Одеса), Управлінням забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області було порушено приписи п. 2 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішенням, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або його частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Вказував, що даними діями йому було завдано шкоду в розмірі 50000,00 грн., оскільки розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень є триваючими правовідносинами до тих пір, поки судове рішення не буде виконане в порядку, передбаченому законом. Тому за його думкою, державний приватний виконавець має право звертатися до суду з відповідним поданням, направленим на виконання ст. 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, стільки разів, скільки для цього необхідно, щоб виконати судове рішення. Проте це не мають бути тотожні та аналогічні подання (заяви), які вже судом вирішені. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса), Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області на його користь кошти в сумі 50000,00 грн. за завдану шкоду. Ухвалою суду від 28 лютого 2022 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 30-31). Ухвалою суду від 26 квітня 2022 року до участі у справі були залучені в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - головний державний виконавець Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) Лєбедєв Є. Є., Біляївський ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) (а.с. 46-47). Ухвалою суду від 03 серпня 2022 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 98-99). Ухвалою суду від 29 серпня 2022 року було зобов`язано Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) надати відповіді на поставлені позивачем питання у позовній заяві (а.с. 118-119). Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року провадження по справі було зупинено та справа передана до канцелярії Малиновського районного судом. Одеси для призначення судді для вирішення питання про відвід судді Сегеді О.М., заявленого позивачем у справі (а.с. 158-159). Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Плавича І.В. від 17 жовтня 2022 року заява [PERSON] про відвід головуючого судді Сегеди О.М. була залишена без задоволення (а.с. 163-165). Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог, та слухання справи за його відсутності. Раніше надав відповідь на відзив (а.с. 73-74). Представник відповідача, діючий за довіреністю від 01 квітня 2022 року в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву, в який позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, а також просив слухати справу за його відсутністю. Раніше надав відзив на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 61, 66). Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2017 року та 24 січня 2018 року [PERSON] звертався до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області з клопотаннями про виділення йому земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, до яких було надане графічне зображення із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки на території с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області, яке в порушення ч.7 ст.118 ЗК України за висновком Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області не відповідало генеральному плану с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області. Рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №496-У11 від 26 червня 2018 року [PERSON] було відмовлено у виділені земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №496-У11 від 26 червня 2018 року, в частині відмови [PERSON] у виділені земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) визнано противоправним та скасовано. Зобов`язаноНерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області, вирішити питання про виділення [PERSON] земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області. 30 січня 2019 року Одеським окружним адміністративним судом на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 було видано виконавчий лист №420/5228/18. 20 листопада 2019 року постановою старшого державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лебедєвим Є.Є. на примусове виконання виконавчого листа №420/5228/18, виданого 30 січня 2019 року Одеським окружним адміністративним судом було відкрито виконавче провадження ВП №60652654 та зобов`язаноНерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області, вирішити питання про виділення [PERSON] земельної ділянки у власність для ля будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 16-17). Судом встановлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №655-VII від 04 червня 2019 року [PERSON] було відмовлено у виділенні земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області у зв`язку з не відповідністю графічного зображення розташування земельної ділянки генеральному плану с. Нерубайське, Біляївського району Одеської області (а.с. 19). Постановою старшого державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лебедєвим Є.Є. від 27 лютого 2020 року виконавче провадження ВП №60652654 з примусового виконання виконавчого листа №420/5228/18, виданого 30 січня 2019 року Одеським окружним адміністративним судом було закінчено на підставі п. 9 ч.1 ст.39,40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що вимогу виконавчого документу було виконано до відкриття виконавчого провадження (а.с. 18). З змісту відзиву головного державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Лєбедєва Є.Є. вбачається, що постанова головного державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) від 27 лютого 2020 року про закінчення виконавчого провадження була оскаржена [PERSON] до УДВС ГТУЮ в Одеській області, але у задоволенні скарги останньому було відмовлено (а.с. 14). Вказаний факт позивачем в судовому засіданні не заперечувався, але рішення з цього питання останній суду не надав (а.с. 66,148-151). Крім того, матеріали справи не містять доказів оскарження [PERSON] постанови головного державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) від 27 лютого 2020 року про закінчення виконавчого провадження в судовому порядку. Встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року було визнано противоправним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради №655-VII від 04 червня 2019 року (а.с. 20-26). З матеріалів справи вбачається, що після набрання рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020 року законної сили, позивач з приводу примусового виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 повторно доБіляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) з заявою про виконання рішення суду разом з виконавчим листом не звертався, виконавче провадження не відкривалося, а Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської областіпісля скасування судом рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №655-VII від 04 червня 2019 року у добровільному порядку рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 не виконало та рішення не прийняло. За таких обставин, суд вважає, що у державного виконавця Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) не було підстав для примусового виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18, оскільки не було відкрито виконавче провадження. Відповідно до п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14-19 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Згідно ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до в виконання. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною 1 ст. 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п.п. 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до тривалого невиконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18, а тому він має право на відшкодування шкоди в розмірі 50000,00 грн. Верховний суд в постанові від 18 травня 2022 року по справі № 303/6582/19 вказав, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Отже, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового виконання рішення суду, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вважає, що посилання позивача, шо тривале невиконання державним виконавцем рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №420/5228/18 спричинило йому шкоду, яку повинно відшкодувати Південне Межрегіональне Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області вимог є безпідставними, оскільки позивач не надав суду доказів повторного звернення до виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду разом з виконавчим листом, після винесення державним виконавцем 27 лютого 2020 року постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 та ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" . Крім того, за думкою суду позивач не довів наявність підстав для відшкодування шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, оскільки в матеріалах справи відсутні докази неправомірності дій державного виконавця щодо невиконання вказаного вище рішення суду, а тому посилання позивача на моральні страждання, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 28 липня 2022 року через канцелярію суду надійшла заява [PERSON] про постановлення окремої ухвали щодо порушення Південним Міжрегіональним Управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) Управлінням забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області приписів п. 2. ч. 3 ст .74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.129-1 Конституції України (а.с. 91-92). Відповідно до ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками процесу. Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для винесення окремої ухвали щодо порушення Південним Міжрегіональним Управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) Управлінням забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області приписів п. 2. ч. 3 ст .74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.129-1 Конституції України, оскільки таки порушення судом не ви явленні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed