Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

У квітні 2022 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною в якій просить стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] невиплачену при звільненні працівника грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток за період з 02 лютого 2015 року по 30 вересня 2018 року у розмірі 8940,02 грн. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з 02 травня 2015 року по 30 вересня 2018 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем як продавець продовольчих товарів в магазині « [INFO] », який знаходиться на ринку СТ «Полтавський продовольчий ринок» ( [ADDRESS] ) та фізична особа, яка використовує найману працю, пов`язану з наданням послуг, що підтверджується записами в трудовій книжці. Зазначає, що після розірвання трудових відносин з боку відповідача не була виплачена компенсація за невикористану відпустку. Тоді як протягом усього часу роботи в магазині позивачка працювала згідно графіку: кожного дня, понеділок вихідний. Однак, щорічна основна відпустка їй не надавалась. 14 лютого 2022 року позивачка звернулась із заявою про нарахування та надання їй грошової компенсації за 88 днів відпусток, не використаних протягом минулих років з 02 лютого 2015 року по 30 вересня 2018 року. Також нею було проведено розрахунок компенсації за дні невикористаних щорічних основних відпусток, який становить 8940,02 грн. Однак, 30 вересня 2018 року в день звільнення відповідач, всупереч ч. 1 ст. 116 КЗпП України, письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. На підставі викладеного, звернулась з цим позовом. Від відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, а викладені в позовній заяві факти не відповідають фактичним обставинам справи та не містять належних доказів на підтвердження позовних вимог. Зазначає, що дійсно позивачка перебувала у трудових відносинах у вказаний нею період, при цьому всі необхідні компенсації та відпускні виплати останній були своєчасно виплачені. Так, наказом № 2 від 22 березня 2016 року продавцю продовольчих товарів [PERSON] була надана щорічна основна відпустка за період роботи з 02 лютого 2015 року по 01 лютого 2016 року, період відпустки з 07 по 30 квітня 2016 року на 24 календарні дні, з яким позивачка ознайомлена 22 березня 2016 року та цього ж місяця їй було здійснено виплату у сумі 1026,74 грн, про що свідчить підпис позивачки у відомості про виплату № 6. Наказом № 9 від 20 червня 2017 року [PERSON] була надана щорічна основна відпустка за період роботи з 02 лютого 2016 року по 01 лютого 2017 року на 24 календарні дні в період з 08 по 31 липня 2017 року, з яким позивачка ознайомлена 20 червня 2017 року, та в липні 2017 року їй було здійснено виплату в сумі 1537,14 грн, про що свідчить підпис позивачки у відомості про виплату № 14. Наказом № 14 від 28 серпня 2018 року [PERSON] надано щорічну основну відпустку за період роботи з 02 лютого 2017 року по 01 травня 2018 року на 30 календарних днів в період з 01 по 30 вересня 2018 року, з яким вона ознайомлена 28 серпня 2018 року. У серпні 2018 року їй було здійснено виплату в сумі 2920,11 грн, про що свідчить підпис позивачки у відомості на виплату грошей № 21. Наказом № 16 від 28 вересня 2018 року [PERSON] було звільнено з 30 вересня 2018 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за 10 днів невикористаної відпустки, з яким вона ознайомлена 28 вересня 2018 року. Також 30 вересня 2018 року позивачці було здійснено виплату - компенсацію за невикористану відпустку за вересень 2018 року у сумі 973,37 грн., про що свідчить її підпис цього ж дня у відомості на виплату грошей № 25. Таким чином, при звільненні позивачці [PERSON] 30 вересня 2018 року було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, а також виплачувались відпускні у 2016, 2017, 2018 роках. Проте, на порушення приписів ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України позивачкою не надано до суду доказів про те, що вона не отримувала відповідні виплати як компенсацію за невикористану відпустку, а так само доказів направлення рекомендованим листом звернення з вимогою провести такі виплати. Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність такої заборгованості, тоді як твердження позову спростовуються наданими відповідачем доказами сплати всіх належних позивачці виплат в день звільнення та виплати відпускних за минулі роки (а. с. 22-24). Крім того, на підставі ст. 267 ЦК України просить застосувати до спірних правовідносин правові наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в задоволенні позову, оскільки з наказом про звільнення позивачка ознайомлена 28 вересня 2018 року, тоді як відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України остання могла звернутись до суду протягом 3 місяців з дня звільнення, тобто до 30 грудня 2018 року (а. с. 25-26). 11 травня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а. с. 9-10). Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло. За таких обставин, враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд розглянув справу за наявними у ній матеріалами. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши надані сторонами заяви по суті справи, дослідивши зібрані в справі письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду, позивачка [PERSON] зазначає, що відповідачем не сплачено їй компенсацію за невикористані 88 днів відпустки за періоди роботи з 02 лютого 2015 року по 30 вересня 2018 року, що за її підрахунками становить 8940,92 грн (а. с. 5). У зв`язку з цим вона направила відповідачу заяву від 14 лютого 2022 року (а. с. 6). Статтею 2 Закону України «Про відпустки» визначено, що всі працюючі громадяни, незалежно від форми власності роботодавця та форми трудового договору мають право на відпустки. Згідно із ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Статтею 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Порядок і умови надання щорічних відпусток, відкликання з відпустки врегульовані статтею 79 КЗпП України. Статтею 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" - якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Однак, надані суду разом із позовною заявою докази не свідчать, що [PERSON] з незалежних від неї причин не використала щорічні відпустки, а також що позивачка зверталася до роботодавця із заявами про надання щорічної відпустки. Жодного посилання чи доказу того, що відповідач не надавав на прохання позивача відпустки, заперечував наданню позивачу відпусток, чи якимось чином перешкоджав цьому, зокрема, в кількості 88 днів, - суду не надано. Так, перевіряючи обставини справи, судом установлено та не оспорюється сторонами, що в період із 02 лютого 2015 року по 30 вересня 2018 року відповідно до наказу № 3 від 02 лютого 2015 року [PERSON] (а. с. 3) перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] , на посаді продавця продовольчих товарів, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а. с. 4) та наказами відповідача щодо позивачки. З наданих до суду доказів видно, що відповідно до наказу (розпорядження) № 2 від 22 березня 2016 року продавцю продовольчих товарів [PERSON] надавалась щорічна основна відпустка за період роботи з 02 лютого 2015 року по 01 лютого 2016 року тривалістю 24 календарні дні, а саме з 07 по 30 квітня 2016 року. З цим наказом позивачка ознайомлена 22 березня 2016 року, про що свідчить особистий підпис (а. с. 31). При цьому, згідно з копією відомості на виплату грошей № 6 від 01 квітня 2016 року [PERSON] здійснено виплату в розмірі 1026,74 грн, про що свідчить особистий підпис у графі про одержання грошових коштів (а. с. 30). Відповідно до наказу № 9 від 20 червня 2017 року [PERSON] надано щорічну основну відпустка за період роботи з 02 лютого 2016 року по 01 лютого 2017 року тривалістю 24 календарні дні, а саме з 08 по 31 липня 2017 року, з яким вона ознайомилася 20 червня 2017 року (а. с. 32). Згідно з копією відомості на виплату грошей № 14 від 01 липня 2017 року [PERSON] здійснено виплату в розмірі 1537,14 грн, про що свідчить особистий підпис (а. с. 29). Наказом № 14 від 28 серпня 2018 року [PERSON] надано щорічну основну відпустку за період роботи з 02 лютого 2017 року по 01 травня 2018 року тривалістю 30 календарних днів, а саме з 01 по 30 вересня 2018 року, з яким вона ознайомлена 28 серпня 2018 року (а. с. 33). Згідно з копією відомості на виплату грошей № 21 від 28 серпня 2018 року [PERSON] здійснено виплату в розмірі 2920,11 грн, про що свідчить особистий підпис (а. с. 28). Як з`ясовано судом, відповідно до наказу № 16 від 28 вересня 2018 року [PERSON] звільнено з 30 вересня 2018 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а. с. 34). Того ж дня позивачці виплачено компенсацію за невикористані 10 днів відпустки за вересень 2018 року в розмірі 973,37 грн, з чим вона ознайомлена 28 вересня 2018 року, про що свідчить підпис у відомості на виплату грошей № 25 (а. с. 27). Таким чином, в день звільнення позивачки із займаної посади 30 вересня 2018 року з боку ФОП [PERSON] з нею було проведено розрахунок у повному обсязі, як про це зазначає відповідач у своєму відзиві. Відтак, твердження позивачки про те, що в день її звільнення відповідач не повідомив про нараховані суми при звільненні та не здійснив їх виплату спростовуються зазначеними вище письмовими доказами. Разом з тим, слід звернути увагу, що у наказі (розпорядженні) ФОП [PERSON] № 16 про припинення трудового договору (контракту) від 28 вересня 2018 року зазначалося про звільнення [PERSON] із виплатою компенсації за 10 днів невикористаної відпустки. Зазначений наказ є чинним та у судовому порядку дії відповідача з приводу виплати компенсації за час не використаної відпустки за 10 календарних днів неправомірними не визнавалися, формулювання наказу про звільнення в цій частині у судовому порядку не змінювалося, доказів протилежного суду не надано. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності щодо спірних правовідносин (а. с. 25-26), то оскільки суд відмовляє позивачу по суті в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, за таких обставин питання порушення строку позовної давності не впливає на суть ухваленого судом рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні спору застосуванню не підлягає. Відтак, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] не обґрунтовані, тоді як надані суду докази не підтверджують той факт, що позивачка з незалежних від неї причин не використала щорічні відпустки. Таким чином, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову потрібно відмовити. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України та враховуючи, що позивач згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд покладає судові витрати по цій справі в розмірі 992,40 грн за рахунок держави.

Outcome: dismissed