Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області про визнання права користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вона послалася на наступне. В 2004 році [PERSON] , дозволив позивачці вселитися в квартиру за адресою : [ADDRESS] ( на той час) Іванівського району Одеської області. [PERSON] в 1997 році був виданий ордер на дану квартиру. В 2004 році вони виїхали з даної квартири, в якій вона залишилася проживати. З часу вселення в квартиру в 2004 році до дня звернення з позовом до суду, позивачка постійно проживає і користується вказаним житловим приміщенням, бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг та виконує інші зобов`язання, що випливають із договору найму житлового приміщення. Ця квартира є єдиним постійним місцем проживання позивачки. Позивачка не може реалізовувати свої права та просить суд визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилася, проте надала заяву та зазначила, що на позовних вимогах наполягає та просить справу розглянути у її відсутність. Представник відповідача у судове засідання надав заяву про визнання позову, просив справу слухати у їх відсутність. Оскільки сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, то їх неявка в судове засідання, згідно з ч. 3 ст.218 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206,207 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Крім того, відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, тому розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом на підставі поданих та досліджених документів встановлено, що позивачка вселилася в квартиру за адресою: [ADDRESS] ( на той час) Іванівського району Одеської області з дозволу [PERSON] , якому в 1997 році був виданий ордер на дану квартиру. В 2004 році він виїхав з даної квартири, в якій залишилася проживати позивачка. З часу вселення в квартиру в 2004 році до дня звернення з позовом до суду, позивачка постійно проживає і користується вказаним житловим приміщенням, бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг та виконує інші зобов`язання, що випливають із договору найму житлового приміщення. Ця квартира є єдиним постійним місцем проживання позивачки. Довідкою виданою виконкомом Великобуялицької сільської ради Березівського району Одеської області підтверджено той факт, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] ніхто не зареєстрований, але [PERSON] проживає фактично без реєстрації з 2004 року року по теперішній час. Також даний факт підтверджують свідки, заяви яких долучено до матеріалів справи. Крім того даний факт не оспорюється відповідачем та визнається в повному обсязі. Суд застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією ( а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім.»я якого видано ордер. Згідно ст. 98 ЖК України, наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. У відповідності із ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З аналізу наведених норм слідує, що правом користування житлом, яке знаходиться у користуванні особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо приїх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Конституцією України у ст. 47 закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону чи рішення суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Пленум Верховного суду України в п.9 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року ( з відповідними змінами) «Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що які обставини мають бути з`ясовані судом, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, зокрема, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод , яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст. Конвенції. Згідно з роз`ясненнями, даними Пленумом Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»(із змінами, внесеними постановами № 2 Пленуму від 10 березня 1989 року та № 3 від 25 грудня 19921992 року), при розгляді спорів про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] правомірно була вселена до даного житлового приміщення та добросовісно користується своїми правами як користувач житлового приміщення, а тому може вважатися такою, що набула права користування жилим приміщенням, оскільки порядок вселення не порушений, права третіх осіб не порушуються Позивач в іншому порядку, ніж судовий, не може захистити свої права на прийняття спадщини, а завданням судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд та вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Постановлення рішення про задоволення позову є забезпеченням права позивача на справедливий суд відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Як достовірно встановлено в судовому засіданні із документів, які ніким не заперечуються, що позивач має право на користування вказаним житловим приміщенням, оскільки вищезазначені обставини визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. Крім того судом вбачається, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), тому суд вбачає наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved