Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача - Дзвиняцька сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про визнання недійсним заповіту, посвідченого 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 77. На обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що вона є онукою [PERSON] , [INFO] , жительки с. Дзвиняч, яка померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина. 15 липня 2017 року в [ADDRESS] її бабусею [PERSON] було складено заповіт, яким вона на випадок своєї смерті все своє майно заповіла їй. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевським А.В. та зареєстровано у реєстрі за номером №1248. Оскільки бабуся [PERSON] мала ваду зору, то текст заповіту було записано з її слів та прочитано вголос і було посвідчено його у присутності двох свідків. Така воля [PERSON] була зумовлена тим, що після досягнення похилого віку і до її смерті, допомагали їй у всьому, опікувались і доглядали за нею виключно її батько [PERSON] , а після його смерті вона, як онука. 20 жовтня 2018 року з метою прийняття спадщини за заповітом вона звернулася до Державної районної нотаріальної контори в зв`язку з чим було заведено спадкову справу за №174/2018 та внесено запис в Спадковий реєстр за №63174949. Однак після звернення до нотаріальної контори їй стало відомо, що 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON] посвідчено заповіт нібито складений її бабусею [PERSON] , яким остання заповіла все на час смерті майно синові (братові батька позивачки) [PERSON] . Дана обставина стала цілковитою несподіванкою, оскільки вона переконана, що у бабусі [PERSON] не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати новий заповіт на користь сина [PERSON] , який більше 10 років постійно проживає за кордоном і на протязі цього часу жодного разу не відвідував матір, особисто та не здійснював догляд за нею. В той же час, майном бабусі активно цікавилась її невістка [PERSON] , яка була обізнана про фізичні вади зору бабусі та проблеми з самообслуговування і могла цим скористатися. Крім того, наявні сумніви, що вчинений на заповіті підпис належить саме [PERSON] , оскільки за зовнішніми ознаками не відповідає її підписам вчиненим за життя. Саме тому вона вважає, що дане заповідальне розпорядження [PERSON] не відповідає волі заповідача і волевиявлення [PERSON] не було вільним, а підпис на заповіті вчинений не бабусею, а іншою особою, адже в момент посвідчення заповіту [PERSON] через фізичні вади зору та похилий вік не могла самостійно прочитати текст заповіту і власноручно підписати офіційний документ. За наведених обставин вважає, що заповіт, посвідчений 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області, зареєстрований за №77 підлягає визнанню недійсним. 12 серпня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача - Дзвиняцька сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області про визнання недійсним заповіту; повідомлено відповідача про його право надіслати (надати) суду відзив на позовну заяву і всі письмові докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. 08 жовтня 2019 року адвокат Громко В.Я. в інтересах відповідача [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача - Дзвиняцька сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевський Анатолій Віталійович, про визнання недійсним та нікчемним заповіту, посвідченого 17 травня 2011 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON] та про визнання недійсним та нікчемним заповіту, посвідченого 05 липня 2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевським А.В., якими померла [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] . Ухвалою суду від 15 листопада 2019 року вказані позови об`єднано в одне провадження. У поданому зустрічному позові представник [PERSON] від імені [PERSON] просив в задоволені позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Зазначив, що обставини викладені в позовній заяві не відповідають дійсності. На обґрунтування позиції свого довірителя зазначає, що позивачка - племінниця [PERSON] всупереч волі його померлої матері має намір заволодіти майном, яке мати заповіла йому як єдиному синові. Вказує, що його довіритель постійно опікувався своєю померлою матір`ю, оплачував рахунки за комунальні послуги, придбавав для неї ліки, оплачував лікування, найняв для постійного догляду жінку, яка весь час сиділа біля матері. Саме тому останньою волею матері було заповісти все своє майно йому, а заповіти, якими, [PERSON] нібито заповіла все своє майно [PERSON] є такими, що складені з порушенням норм чинного законодавства та грубо суперечать волі матері. Що стосується заповіту від 17 травня 2011 року, то він не відповідає вимогам чинного законодавства (ст. ст. 1247, 1251, 1257 ЦК України). У заповіті не зазначено місця складання та посвідчення цього заповіту, а також в супереч вимог ст. 1247 ЦК України, не зазначено час складання такого заповіту. Також неможливо встановити, чи був даний заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі та встановити зі змісту заповіту місце вчинення такої нотаріальної дії. Заповіт від 05 липня 2017 року теж є нікчемним та підлягає визнанню недійсним. Як можна побачити в заповіті, посвідченому приватним нотаріусом Девляшевським А.В., зазначено тільки час складання, проте не зазначено часу посвідчення. Заповіт було посвідчено у присутності двох свідків по тій причині, що [PERSON] не могла сама прочитати та підписати заповіт через проблеми із зором. Також не відповідає дійсності вказана інформація про те, що текст заповіту уголос прочитано запрошеними нею свідками. [PERSON] ніколи не знала [PERSON] та [PERSON] , а отже вона не могла їх запросити для посвідчення цього заповіту. Нотаріус зобов`язаний був встановити особи свідків, зокрема перевірити паспортні дані та з`ясувати точну адресу проживання, що в порушення закону ним не зроблено. Що стосується твердження, що [PERSON] не могла підписати заповіт, то воно є хибним, оскільки [PERSON] самостійно підписувалась у відомостях про отримання пенсії до січня 2018 року. За наведених обставин виникає сумнів у дійсності волі померлої з приводу розпорядження своїм майном і заповідання його саме [PERSON] . Факт заповідання майна [PERSON] є щонайменше дивним, оскільки [PERSON] у спілкуванні з сусідами неодноразово говорила, що не має ніякого бажання заповідати своє майно комусь іншому окрім свого сина [PERSON] . Оскільки [PERSON] була похилого віку та не могла самостійно пересуватися, а також те, що ніхто з сусідів, ні жінка яка доглядала за нею не пам`ятають щоб [PERSON] їздила до м. Івано-Франківська, то виникає сумнів з приводу укладання такого заповіту та і взагалі чи не був цей заповіт в супереч вимогам ст. 231 ЦК України вчинений під впливом насильства (враховуючи вік померлої [PERSON] ). Враховуючи всі суперечності та невідповідності заповіт, складений 17 травня 2011 року та заповіт складений 05 липня 2017 року слід визнати недійсними і відповідно нікчемними. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] заявлений нею позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Заперечила проти позову [PERSON] та вказала на його безпідставність. Додатково пояснила, що розпорядження бабусі з приводу майна таким чином було зумовлено тим, що ще за життя вона погодила між синами [PERSON] та [PERSON] , що оскільки сину [PERSON] було передано у власність частку майна на певну кількість грошових коштів, то все інше майно після її смерті перейде у власність її батька [PERSON] , оскільки на протязі життя її батько допомагав як фінансово, так і по господарству. Після досягнення бабусею похилого віку батько переїхав проживати до неї в с. Дзвиняч і практично весь час проводив з бабусею. Пізніше батько раптово захворів та після тривалого лікування помер. Після його смерті догляд за бабусею здійснювала вона. Майже шість років проживала спільно з бабусею. Потім постійно навідувала, допомагала поратись по господарству, привозила продукти харчування. Майже кожної зими забирала бабусю до себе додому. Відмітила, що у неї з бабусею склалися теплі й довірливі відносини. Через напружені відносини, що склалися з дружиною позивача, вона не займалася організацією похорону, разом з тим на похороні бабусі була і саме вона отримала допомогу на поховання. Вважає, що заповіт, посвідчений 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради [PERSON] не відповідає волі спадкодавця, а підпис на заповіті вчинений не заповідачем, а іншою особою, адже на момент посвідчення заповіту [PERSON] через фізичні вади зору та похилий вік не могла самостійно прочитати текст заповіту і власноручно підписати офіційний документ. Також відмітила, що на час похорону її відсторонили від здійснення процедури з поховання, хоча допомогу на поховання вона отримала. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію своєї довірительки та просила позов задовольнити, а також відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Представник відповідача-позивача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Додатково пояснив, що його довіритель тривалий час організовував догляд за матір`ю, оскільки має таку можливість, тому що працює за межами України. [PERSON] постійно висилав гроші і матір доглядали старанні люди, в тому числі і його дочка [PERSON] . Ще за шість місяців до смерті [PERSON] самостійно підписувала відомість про отримання пенсії. Вважає сумнівним той факт, що для складання заповіту залучено чужих людей, крім того чужою людиною є особа підписанта. [PERSON] , будучи за межами України, зумів організувати за матір`ю необхідний догляд і за нею доглядали як вдень так вночі. Дана обставина спростовує твердження [PERSON] про те, що вона доглядала та допомагала [PERSON] . За таких обставин, заповітом, який посвідчено 22 грудня 2017 року, висловлена справжня воля [PERSON] заповісти все своє майно синові [PERSON] . Представник Дзвиняцької сільської ради як третя особа на стороні відповідача, в судовому засіданні вказала, що підстав для визнання заповіту, посвідченого 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради [PERSON] немає. Щодо вирішення спору між спадкоємцями покладається на розсуд суду. Також судом встановлено, що 27 листопада 2020 року змінилася назва третьої особи - Дзвиняцької сільської ради об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області на Дзвиняцьку сільську рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до таких висновків. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною третьою статті 2 ЦПК України визначено, що до основних засад (принципів) цивільного судочинства належать, в тому числі: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, дана норма закону визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , жителька с. Дзвиняч Івано-Франківського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (Т.1, а.с.17). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. [PERSON] була матір`ю синів [PERSON] та [PERSON] . Син [PERSON] помер [INFO] (Т.1, а.с.16). Ще за життя, 05 липня 2017 року (Т. 1, а.с.20) та 17 травня 2011 року (Т.1, а.с.22) [PERSON] розпорядилась належним їй майном та заповіла його онуці [PERSON] , дочці померлого сина. Також 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради було посвідчено заповіт [PERSON] , яким остання все своє майно заповіла синові [PERSON] (Т.1 а.с.18). Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд, оспорюючи факт посвідчення заповітів на користь один одного. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Суд вважає обґрунтованою позицію сторони позивача за первісним позовом [PERSON] про недійсність заповіту, посвідченого 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради [PERSON] Позивачка [PERSON] в обгрунтування своєї позиції поставила під сумнів факт добровільної волі заповідача [PERSON] щодо власноручного підписання заповіту. За клопотанням її представника судом призначено судово-почеркознавчу експертизу для вирішення питання чи виконано підпис у заповіті, посвідченому 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської ради [PERSON], зареєстрованому у реєстрі за №77, особисто [PERSON] , чи іншою особою. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи №1253/22-28 від 17 червня 2022 року (Т.2, а.с.172-179) підписи від імені [PERSON] у двох примірниках заповіту, посвідченого 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №77 та в журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету с. Дзвиняч за 2015 рік у рядку від 22 грудня 2017 року виконано не [PERSON] , а іншою особою. Таким чином, суд не бере до уваги позицію сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] про те, що [PERSON] власноручно підписувала заповіт, оскільки така позиція суперечить встановленим обставинам справи. Також суд не бере до уваги пояснення допитаного судом свідка [PERSON] , секретаря Дзвиняцької сільської ради, про те, що [PERSON] самостійно підписала заповіт, який він посвідчив 22 грудня 2017 року, оскільки його пояснення спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема висновком експерта за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи №1253/22-28 від 17 червня 2022 року. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним та нікчемним заповіту, посвідченого 17 травня 2011 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON] та про визнання недійсним та нікчемним заповіту, посвідченого 05 липня 2017 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевським А.В., то він не підлягає до задоволення. Сторона позивача за зустрічним позовом стверджує, що заповіт, посвідчений 05 липня 2017 року не відповідає вимогам закону. Однак така позиція не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Аналогічні положення закріплені в підпункті 1.7 пункту 1 глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), згідно з яким нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями. Заповіт, посвідчений 05 липня 2017 року містить всі необхідні реквізити, зокрема зазначені місце і час складання, вказано час підписання заповіту, витримано процедуру посвідчення заповіту у випадку наявності у заповідача фізичної вади, хвороби або іншої причини по якій особа не може власноручно підписати документ. Дані обставини підтверджуються встановленими фактами та наданими письмовими поясненнями приватного нотаріуса Девляшевського А.В. з приводу тверджень та посилань, викладених у позовній заяві [PERSON] [PERSON] вказав, що заповідач [PERSON] повідомила йому, що має ваду зору, у зв`язку з чим не може прочитати та підписати текст заповіту та попросила текст прочитати їй вголос, що ним було зроблено і зазначено про це в тексті заповіту. Йому, як нотаріусу, заповідач підтвердила своє бажання , щоб саме в присутності осіб, які зазначені в тексті заповіту як свідки, відбувалось посвідчення заповіту від її імені, а також визначила і підтвердила своє бажання, щоб її заповіт було підписано [PERSON] . Також [PERSON] зазначила, що ці особи не є ні членами її сім`ї, ні близькими родичами чи близькими родичами спадкоємця за заповітом. Перед посвідченням заповіту його спілкування із заповідачем відбулося в кабінеті без присутності жодних осіб, при закритих дверях, а отже виключається будь-який вплив чи насильство. Зауважив, що відомості про місце проживання фізичної особи зазначаються відповідно до даних, що містять в паспорті цієї особи, і якщо в паспорті не вказано вулиці і номеру будинку місця проживання особи, а лише населений пункт, нотаріус не може зі слів записувати вулицю та номер будинку проживання цієї особи. Також відмітив, що у посвідченому ним заповіті вказано місце і час складання заповіту. Текст заповіту перед підписанням було прочитано вголос і нотаріусом і свідками в присутності заповідача, а отже заповідач, якщо б не була згодна, мала час і можливість вільно висловити небажання посвідчення заповіту. Також, той факт, що процедура посвідчення заповіту нотаріусом Девляшевським А.В. відповідала нормам закону підтвердили своїми поясненнями свідки [PERSON] та [PERSON] . Зокрема свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була свідком під час підписання заповіту 05 липня 2017 року. ЇЇ запросила [PERSON] , яка є її сусідкою. Перед тим як зайти до нотаріуса, вона спілкувалася з [PERSON] , яка розповідала, що після смерті сина , батька [PERSON] , вона хоче заповісти своє майно онуці. Візуально у [PERSON] сльозилися очі, в приміщенні вона пересувалася за допомогою палички. Зазначила, що була знайома з [PERSON] , оскільки вона гостювала близько двох тижнів у [PERSON] та проходила лікування. [PERSON] разом з чоловіком їздила та возила їжу та ліки для бабусі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його однокласник [PERSON] попросив побути свідком під час складання заповіту бабусею дружини. Був ще один свідок та особа, що підписувала заповіт. В коридорі офісу спілкувався з [PERSON] і остання повідомила, що має намір скласти заповіт в користь своєї онуки [PERSON] , однак через проблеми із зором не може прочитати та підписати заповіт. Візуально було видно, що [PERSON] прижмурюється і з очей текли сльози. Нотаріус прочитав текст заповіту, після чого його було підписано підписантом. Зважаючи на викладене, суд вважає, що необхідність використання саме такого способу посвідчення заповіту (підписання заповіту підписантом в присутності двох свідків) була зумовлена станом здоров`я заповідача [PERSON] . Крім того, відповідно до повідомлення головного лікаря Солотвинської РЛ [PERSON] (Т.1, а.с.26) [PERSON] 03 жовтня 2016 року зверталася у поліклініку Солотвинської районної лікарні до офтальмолога. Їй було встановлено діагноз: гіперметропія слабої степені обох очей. Пресбіопсія. Початкові вікові катаракти обох очей. Також за ствердженням відповідача за первісним позовом [PERSON] , його дочки [PERSON] , яка допитана як свідок, [PERSON] була немічною і вони змушені були наймати людей для здійснення за нею цілодобового догляду. Зокрема свідок [PERSON] пояснила, що є дочкою [PERSON] . Вона живе за п`ять хвилин ходьби до господарства [PERSON] , яка приходилася їй бабусею. Коли бабуся стала немічною, то вона доглядала бабусю. Також за бабусею здійснювали догляд ще дві жінки, яким батько оплачував послуги. Бабуся була при пам`яті до останнього дня, свідомо спілкувалася та все розуміла. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] попросив її доглядати за матір`ю [PERSON] . Вона по два рази на день ходила до [PERSON] . Завжди зранку приносила їй свіжий батон. [PERSON] сама себе доглядала, але прагнула спілкування. Вже ближче до смерті вона приносила [PERSON] готову їжу, або готувала безпосередньо у неї вдома. В липні 2017 року [PERSON] десь тиждень не було, потім вона говорила, що була в онуки [PERSON] , що ходила до нотаріуса не говорила. За весь час догляду онуку [PERSON] бачила кілька разів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що провідувала [PERSON] та дзвонила кожного дня. [PERSON] жалілася на болі в ногах, тому вона постійно хотіла ходити. [PERSON] нарікала їй на те, що онука [PERSON] до неї приїжджає рідко. Той факт, що у [PERSON] був незадовільний стан здоров`я підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка працює медичною сестрою Дзвиняцької амбулаторії. Вона вказала, що з народження знала [PERSON] , якій потім, як медичний працівник, надавала допомогу. [PERSON] раз на рік навідувалась до їхнього закладу. Пересувалась самостійно, з паличкою, жалілась на біль в ногах. Як медсестра приїжджала до [PERSON] на виклики і робила уколи, навідувала її на протязі останнього року життя. За рік до смерті [PERSON] лежала в Солотвинській лікарні , як їй відомо в терапевтичному відділенні. Та обставина, що підписи на різних документах від імені [PERSON] здійснювалися іншими особами підтвердила в судовому засіданні, допитана як свідок листоноша відділення поштового зв`язку в с. Дзвиняч [PERSON] . Вона зазначила, що приносила пенсію [PERSON] до самої смерті. При отриманні пенсії [PERSON] пред`являла паспорт, після чого підписувалась у відомостях про отримання коштів. Підпис у відомостях [PERSON] ставила особисто, але близько року перед смертю вже не могла писати, тому кликала сусідів, щоб ті допомогли розписатися про отримання пенсії, а саме брали її руку та допомагали водити ручкою. [PERSON] особисто їй розповідала, що у неї глаукома і вона погано бачить та не може покласти підпис. Факт підписання різних документів від імені [PERSON] іншими особами встановлений висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №15/16/21-28 від 09 липня 2021 року (Т.2, а.с.119-127). Зокрема висновком експерта встановлено, що підпис від імені [PERSON] у заповіті, посвідченому 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №77 - виконано не тією особою, яка виконала підписи від імені [PERSON] у заповіті від 17 травня 2011 року; журналі реєстрації нотаріальних дій від 07 грудня 2009 року; журналі реєстрації нотаріальних дій від 17 травня 2011 року; акті прийому-передачі межових знаків від 27 листопада 2009 року; акті прийому-передачі межових знаків від 27 листопада 2009 року. Також висновком експерта встановлено, що підпис від імені [PERSON] у заповіті, посвідченому 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №77 - виконано тією особою, яка виконала підписи у таких документах: заяві про виготовлення технічної документації від 14 листопада 2011 року; акті встановлення та узгодження меж від 18 вересня 2009 року; план-схемі встановлених меж; акті встановлення та узгодження меж від 18 вересня 2009 року; план-схемі встановлених меж; акті встановлення та узгодження меж від 18 вересня 2009 року; план-схемі встановлених меж; акті передачі межових знаків від 18 вересня 2009 року; акті перенесення меж охоронних зон. Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. В силу ч.ч. 2, 4 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Вказана позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 17.11.2021 року у справі №755/8776/18. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, але й у доведенні їх переконливості. Враховуючи встановлені по справі обставини, надавши оцінку наявним у справі доказам окремо так і у їх сукупності, та зв`язку з тим, що в судовому засіданні встановлено, що підпис на заповіті, посвідченому 22 грудня 2017 року секретарем Дзвиняцької сільської Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за №77 не належить [PERSON] , то його слід визнати недійсним. Суд вважає безпідставною вимогу зустрічного позову про визнання недійсним та нікчемним заповіту, посвідченого 17 травня 2011 року секретарем Дзвиняцької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області [PERSON], яким [PERSON] заповіла своє майно [PERSON] , оскільки належних і допустимих доказів в обгрунтування такої позиції суду не надано. Більше того, відповідно до ч.2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожен новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Зважаючи на те, що складений [PERSON] заповіт 22 грудня 2017 року є недійсним, а підстави для визнання недійсним заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевським А.В. 05 липня 2017 року відсутні, то відповідно він є останнім і саме його слід брати до уваги. Суд також не бере до уваги твердження представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що свідок [PERSON] , даючи пояснення, стверджувала, що нотаріусом при посвідченні заповіту 05 липня 2017 року була жінка, оскільки такі пояснення спростовані поясненнями позивачки [PERSON] та показаннями свідка [PERSON] про те, що нотаріальне посвідчення спірного заповіту здійснював чоловік - нотаріус Девляшевський А.В. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] підлягають до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. На підставі ст.ст. 15, 16, 202, 1216, 1217, 1218, 1223, 1233, 1235, 1247, 1248, 1251, 1252, 1261, 1257 ЦК України,

Outcome: approved