Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

21 травня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, уточнивши який 11 липня 2022 року просив : зобов`язати [PERSON] не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] ; визначити наступні способи участі батька у вихованні дитини : побачення [PERSON] з [PERSON] з ночівлею - кожної п`ятниці з 19 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. неділі за місцем проживання позивача без присутності матері [PERSON] ; побачення дитини з батьком кожен день народження сина [PERSON] з 14 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. без присутності матері; побачення сина [PERSON] з батьком [PERSON] кожен наступний день після дня народження дитини з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. без присутності [PERSON] ; побачення дитини з батьком першого січня кожного року з 10 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. без присутності [PERSON] ; побачення [PERSON] з [PERSON] у святкові дні з 14 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. без присутності матері; відпочинок з сином протягом 50% канікулярного періоду літніх, осінніх, зимових та весняних канікул без присутності [PERSON] із можливістю безперешкодної поїздки з сином за кордон. Вимоги обгрунтовано тим, що сторони з 30 липня 2011 року перебували в шлюбі, від якого народився спільний син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2020 року шлюб між сторонами розірвано та відповідачу повернуто дошлюбне прізвище [PERSON] . У [PERSON] склались дуже теплі та чуйні стосунки з сином, він любить його та бажає приймати активну участь у вихованні, проте [PERSON] усіляко перешкоджає батьку спілкуватись і бачитись з сином. У зв`язку з цим [PERSON] звернувся до суду з даним позовом і просить задовольнити його в повному обсязі. Ухвалою суду від 02 липня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 09 серпня 2021 року [PERSON] подала відзив, яким просила відмовити у задоволенні позову, оскільки вона жодним чином не перешкоджає участі батька у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , надає його для зустрічей при наявності таких домовленостей. Позивач сплачує аліменти на сина, а всі інші затрати несе [PERSON] самостійно. Крім того зазначила, що визначений [PERSON] спосіб участі у вихованні і спілкуванні з сином повністю нівелює її права, як мами, також проводити час з сином, займатись його розвитком. Позивач своїм процесуальним правом подати до суду відповідь на відзив, не скористався. Ухвалою суду від 05 жовтня 2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті. У судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зазначив, що працює неофіційно, проживає у орендованих квартирах чи у друзів, проте це жодним чином не впливає на його можливість забирати до себе дитину, проживати з [PERSON] , плідно проводити час, тренуватися, бачитись з рідними. [PERSON] підтвердив, що до звернення в суд з даним позовом він в позасудовому порядку не звертався до служби у справах дітей та сім`ї з метою визначення та встановлення способу його участі у вихованні та спілкуванні з сином. Зазначив також, що [PERSON] дає йому, як батьку, можливість спілкуватись з сином, проте цього часу мало і він повністю залежить від волі відповідача. [PERSON] та її представник адвокат Чемерис І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Зазначили, що предмет спору відсутній взагалі, оскільки [PERSON] завжди за його бажання надається син [PERSON] для спілкування та проведення спільного часу. Відповідач у жодний спосіб не чинить перешкод батьку у спілкуванні та побаченнях з сином. Крім того, якщо [PERSON] вважає, що наявний такий спір, він спочатку мав звернутись до служби у справах дітей та сімї з метою визначення та встановлення йому, к батьку графіку спілкування з сином і лише при його порушенні [PERSON] , звертатись до суду з даним позовом. Допитана в якості свідка [PERSON] показала суду, що є рідною сестрою [PERSON] . Зазначила, що у [PERSON] та [PERSON] між собою напружені стосунки, але це жодним чином не впливає на можливість участі батька у житті сина, їх зустрічах і спілкуванні. Свідок неодноразово особисто та в її присутності [PERSON] , за попередньою домовленістю батьків, надавали [PERSON] [PERSON] для проведення спільного часу. Жодного разу [PERSON] не бачила, щоб відповідач чи інші родичі перешкоджали позивачу у спілкуванні чи зустрічах з сином [PERSON] . Повідомила також, що [PERSON] часто забирає дитину у п`ятницю і батько з сином проводять спільно час. [PERSON] майже щодня зі свого телефону чи телефону мами телефонує батьку, а [PERSON] йому і вони вільно спілкуються за спільного бажання. Суд, заслухавши надані сторонами пояснення, дослідивши повно та всебічно матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, визнається і не заперечується сторонами, що 30 липня 2011 року між сторонами у ВДРАЦС Бориспільського МРУЮ у Київській області було зареєстровано шлюб, у зв`язку з чим подружжю присвоєно єдине прізвище [PERSON] . [INFO] у даному шлюбі народився спільний син [PERSON] . Наведене підтверджує-ться свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 13 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспіль-ського міськрайонного управління юстиції у Київській області. 15 грудня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та повернуто [PERSON] дошлюбне прізвище - [PERSON] . Після розірвання шлюбу син [PERSON] проживає разом з мамою. Обставини, які визнаються учасниками справи, відповідно ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. За змістом ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.1 ст.12 «Конвенції про права дитини», що ратифікована постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляді, право вільно висловлювати ці погляді з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага з її віком і зрілістю. У п. 2 вказано, що з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. За змістом вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідаль-ність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. Відповідно ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування перешкоджає нормальному розвитку дитини. З урахуванням вимог ст. 158, 159 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що а ні [PERSON] , а ні [PERSON] на виконання вимог ст. 158, 159 СК України, в позасудовому порядку до органу опіки та піклування не звертались та їм, відповідно, не визначався спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Згідно ч.1, 3 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Стаття 52 Конституції України вказує на те, що форми та методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Декларації з прав дитини від 20 листопада 1959 року та Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. У ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» визначено, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Згідно ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини 18 лютого 2022 року третьою особою подано до суду рішення № 120 від 14 лютого 2022 року, яким затверджено висновок щодо розв`язання спору між [PERSON] та [PERSON] у вихованні спільного сина. Так, орган опіки та піклування рекомендував визначити [PERSON] наступний порядок спілкування з сином [PERSON] , [INFO] : один раз на тиждень субота або неділя з 11 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. за попередньою домовленістю з матір`ю [PERSON] , на нейтральній території або території батька; під час літніх, осінніх, зимових та весняних канікул для відпочинку та оздоровлення сина, в тому числі за кордоном, за попередньою з [PERSON] домовле-ністю; в інші дні за попередньою домовленістю сторін. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, та враховує, що негативний вплив на психоемоційний стан малолітніх та їх розвиток спричиняють конфлікти, які виникають між їх батьками на ґрунті неприязних стосунків, мимовільним свідком яких є діти. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд звертає увагу на той факт, що позивачем, в порушення вимог ст. 76-82 ЦПК України, не надано до суду жодного належного і допусимого доказу на підтвердження тверджень про наявність перешкод зі сторони [PERSON] у спілкуванні і вихованні [PERSON] щодо сина [PERSON] . Крім того, наведені твердження також спростовуються показами допитаного судом свідка [PERSON] . В свою чергу суд, не може обгрунтовувати власне рішення на припущеннях. Відтак, підстави для задоволення позову наразі відсутні. Судовий збір, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, згідно з чатстиною другою вказханої статті, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з ухваленням рішення про відмову в задоволені позовних вимог, судові витрати у справі, пов`язні зі сплатою судового збору, покладаються на позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed