Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

Позивач просить постановити рішення суду, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 30 жовтня 2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений нотаріусом Краснопільської районної державної нотаріальної контори В.В. Вангородським, зареєстрований в реєстрі за №1797 та визнати недійсним договір купівлі-продажу, земельної ділянки від 30 жовтня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений нотаріусом Крваснопільської районної державної нотаріальної контори В.В.Вангородським, зареєстрований в реєстрі за №1799 та стягнути з [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в сумі 20000 гривень та судові витрати. Пізніше позивач, збернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій зазначає, що ефективним способом захисту порушених прав є - витребування з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 5922355100:01:005:0541, площею 0,0530га. Свої вимоги мотивує тим, що будинку та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , належав йому на праві власності та в якому він був зареєстрований та проживав з 25.02.1969 по 19.11.2019. У 2008 році до позивача звернулись відповідачі та запропонували здійснювати\~за ним\~догляд,надавати матеріальну допомогу в обмін на отримання у власність після його смерті, домоволодіння за вище вказаною адресою. Позивач [PERSON] надав згоду на реєстрацію місця проживання відповідачів у вказаному будинку. У 2013 році відповідачі запропонували позивачеві укласти договір, який в повній мірі захистив би інтереси сторін, а саме договір довічного утримання. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , діючи недобросовісно, усвідомлюючи, що позивач є особою похилого віку, вказаний будинок є його єдиним житлом, замість договору довічного утримання вирішив укласти договір купівлі-продажу цього житлового будинку. 30 жовтня 2013 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] \~укладені договори купівлі\~продажу житлового будинку та земельної ділянки за адесою: [ADDRESS] . Після укладання оспорюваних договорів позивач [PERSON] продовжував проживати у спірному будинку до поміщення його відповідачами у листопаді 2019 року до КУ «Сумський геріатричний пансіонат для ветеранів війни та праці», звідки племінниця позивача забрала його через 3 місяці. Позивач вважає, що в силу свого похилого віку та стану здоров`я він помилився, щодо природи оспорюваних правочинів, прав і обов`язків сторін, які за ними виникають, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договорів купівлі-продажу замість договору довічного утримання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та обґрунтував обставинами викладеними в позовній заяві та зауважив, що позивач не заперечував проти узаконення відносин з відповідачами та укладення договору довічного утримання, який би забезпечив йому належні умови проживання, лікування та догляду. Тому укладаючи договір він не розумів, що втрачає власне домоводіння, а нотаріус не роз`яснив у повній мірі умови договорів, що саме він позбавляє себе права власності, а відповідачі не мають перед ним жодних зобов`язань. Кошти, як вимагає договір купівлі-продажу від відповідачівне отримував. Після укладення договорів [PERSON] продовжував проживати у будинку, вважаючи його своєю власністю, а відповідачі здійснювали за ним догляд, купували ліки, тобто продовжували виконували раніше погодженні між ними домовленості. У 2019 році відповідачі проти волі позивача [PERSON] помістили його до соціального закладу нібито тимчасово для лікування. Коли [PERSON] став вимагати забрати його з КУ «Сумський геріатричний пансіонат для ветеранів війни та праці», то через інших родичів дізнався, що будинок він продав. Позивач, має похилий вік, тривалий час проживав у будинку за адресою: [ADDRESS] , необхідності продавати будинок не було, оскільки іншого житла немав. Вказані обставини свідчать, що позивач не розумів наслідків укладеного правочину. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що двоюрідна бабуся попросила доглянути [PERSON] . Погодившись на прохання бабусі, з дозволу [PERSON] , який був чоловіком двоюрідної бабусі, він разом з сім`єю переїхав до господарства позивача та стали проживати разом з ним без реєстрації місця проживання. Власного житла не мали, а потреба у житлі була. Здійснювали догляд, купували ліки, продукти харчування. Мали надію, що позивач складе заповіт. У 2013 році позивач запропонував оформити відносини та укласти договір купівлі продажу. Договір пожиттевого утриманя, як варіант, не розглядався, оскільки були відомі випадки розірвання таких договорів. Укладаючи договір купівлі-продажу сплатили позивачу вказану ним суму грошей, а нотаріусом було з`ясовано факт розрахунку та відсутність фінансових претензій. Правочин укладено з додержанням всіх вимог ст. 215 ЦК України. Після укладення договору купівлі- продажу, позивач влаштував святкування для сусідів за кошти від прожажу будинку. На прохання бабусі, після оформлення договор купівлі продажу [PERSON] залишився проживати разом з ними. Йому було облаштовано місце проживання в літній кухні. Коли стан здоров`я [PERSON] погіршився, а саме він заходив до житлового будинку і міг забути вимкнути газ, справити потреби на очах у дитини та інше. У 2019 році за згодою позивача [PERSON] його було влаштовано до будинку ветеранів війни та праці. Після укладення договору купівлі-продажу було проведено капітальний ремонт будинку вартість якого склала 281000 гривень. Крім того зауважив, що на його думку, позивач мав намір проживати в с.Бранцівка Краснопільського району Сумської області, у батьківській хаті, але в якому стані перебуває будинок йому не відомо. Крім того у м.Севастополь, у позивача у садівницькому товаристві була земельна ділянка, якою користувалась його племінниця, але питанням, де він буде проживати, не цікавились. [PERSON] проходив лікування на базі Краснопільської лікарні та хоспісу. Коли його стан здоров`я погіршився, помістили до КУ «Сумський геріатричний пансіонат для ветеранів війни та праці», де він проживав, лікувався та мав право на двух місячну відпустку. З пансіонату [PERSON] забрали родичі у супереч встановленим правилам. Знятий з реєстрації [PERSON] у 2019 році та був зареєстрований у пансіонаті, як того вимагали правила проживання у КУ «Сумський геріатричний пансіонат для ветеранів війни та праці». Вважає, що строк звернення до суду позивачем пропущено, оскільки договори укладено у 2013 році і просить з цих підстав відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснення [PERSON] підтвердила та доповнила, що підставою направлення позивача на лікування до пансіонату була його неадекватна поведінка, а саме зловживання спиртними напоями, відправлення природних потрею у будинку в присутності дитини. Позивачеві було передано кошти в сумі 60\~000 гривень. Про отримання коштів він повідомляв сусідів. Відповідачі надали відзив на позовну заяву (т.3 а.с.241-245) в якому зазначають, що правочин позивачем [PERSON] та ними укладений з додержанням вимог закону, підстави для визнання його недійсним відповідно до ст.215 ЦК України відсутні. Зазначають, що після придбання домоволодіння вони розпорядилися будинком на власний розсуд, проводили ремонт, сплачували комунальні послуги, а позивач, залишався проживати у даному домоволодінні, спільний побут не вели, для своїх потреб використовував власні кошти. Посилаючись на практику Верховного суду вважають, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В той же час, просять застосувати строк позовної давності передбачений ст.256,261 ЦК України, перебіг якого починається від дня укладення договорів купівлі-продажу, а саме з 30 жовтня 2013 року і є підставою для відмови в задоволенні позову. У доповненні до відзиву (т.4 а.с.77) відповідачі зазначають, що позивач на час укладення договору куплю-продажу мав пай на землях Акціонерного товариства «С.Покровської» м.Севастополь. Як доказ надали листи від акціонерного товариства та гр. [PERSON] , яка допомагала в оформленні спадкових прав на вказаний пай. Крім того зазначають, що позивач мав батьківський будинок в с.Бранцівка Краснопільського району Сумської області. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 30.10.2013 року між [PERSON] , (продавець) та [PERSON] , (покупець) укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,0530 га, кадастровий номер 5922355100:01:005:0541 (т.1 а.с.18-21). На момент укладення договору в житловому будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~ Відповідно до паспортів відповідачів (т.1 а.с.117-119, 120-121) останні були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 11.09.2009. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до п.9 договору купівлі-продажу житлового будинку, сторони (продавець та покупець) за цим правочином в присутності нотаріуса стверджують, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правильно розуміють зміст цього договору; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; договір відповідає їх дійсним намірам; підписання договору є підтвердженням попередніх домовленостей, відсутності взаємних претензій щодо ціни будинку, проведення розрахунку та якісного стану житла. Із змісту зазначеного договору слідує, що грошові кошти в сумі 50 000 грн. за житловий будинок продавець [PERSON] отримав від покупця [PERSON] до підписання цього договору (пункт п`ятий договору). Сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок з господарськими будівлями та відсутність взаємних претензій (пункт шостий договору). \~\~\~\~\~\~ На підставі вказаного договору 30.10.2013 року нотаріусом Краснопільської районної державної нотаріальної контори Вангородським В.В. проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] , що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.22-24). \~\~\~\~\~\~ 30.10.2013 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0530 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 25-28). Із змісту зазначеного договору слідує, що грошові кошти в сумі 5 000 грн. за земельну ділянку продавець [PERSON] отримав від покупця [PERSON] , до підписання цього договору (пункт 2.1 договору). Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутність взаємних претензій (пункт 3.5 договору). \~\~\~\~\~\~ На підставі вказаного договору 30.10.2013 року нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори Вангородським В.В. проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] , що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с. 29-30). Згідно архівного витягу з додатку до розпорядження селищного голови від 19.02.2016 № 5 вулиця Островського перейменована на вулицю Олександра Шкурка (а.с. 150 т. 1). Відповідно копії витягу з наказу Сумського геріатричного пансіонату для ветеранів війни та праці від 07 лютого 2020 року підопічний [PERSON] , 1938 року народження знятий з усіх видів державного забезпечення та виключений зі спискового складу пансіонату з 08 лютого 2020 року, у зв`язку з вибуттям на постійне місце проживання до племінниці за адресою [ADDRESS] Підстава: особиста заява підопічного (т.1 а.с.15). З копії паспорта [PERSON] , [INFO] , народився в с. Бранцівка Краснопільського району Сумської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 25 лютого 1969 року (т.1 а.с.149). З довідки КЗ «Краснопільський ЦП МСД» слідує, що [PERSON] , [INFO] , проживає [ADDRESS] знаходимться на обліку в сімейного лікаря. Встановлено діагноз гіпертонія \~II ст, деформація колінного суглобу з порушенням ходи. Хворий рухається в межах своєї кімнати. Довідка видана 27 травня 2020 року (т.2 а.с.45). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта слідує, що відомості у Державних реєстрах стосовно [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] ) відсутні (т.4 а.с.100) відсутність зареєстрованого за [PERSON] нерухомого майна підтверджується довідкою ДП «БТІ Регіональна агенція Технічної інвентаризації» (т.4 а.с.112). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового, або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ За правилами частини першої\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої\~статті 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей\~203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до\~ст.657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При цьому право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст.182 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст.334 ЦК України). Частиною першою\~статті 203 ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.\~Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач просить визнати недійсним вищевказані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що вказаний договір укладено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: щодо природи договору, прав і обов`язків сторін, оскільки він вважав, що укладає та підписує договір довічного утримання. Також, позивач наполягає, щодо грошових коштів за договорами купівлі-продажу від відповідача він не отримував. Підтвердження передачі коштів відповідачами позивачу суду не надано. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені\~ст.229 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Виходячи із презумпції правомірності правочину (статтею 204 ЦК України, частина третя\~статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Пунктом 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009№ 9» Про практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом. Під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом, зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і в якій мірі) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. За необхідності для встановлення таких обставин суд вправі допитати нотаріуса, що посвідчував договір. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 у справі № 6-2953цс15 На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю та продовження позивачем проживати у спірному житловому будинку після укладення договору купівлі-продажу. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 655 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16, від 27 квітня\~2016 року у справі № 6-372 цс 16; а у подальшому такий висновок підтвердив Верховний Суд у постановах: від 16 січня 2019 року у справі № 461/4980/17, провадження № 61-44057 св 18. У постановах від 01 жовтня 2020 року у справі\~\~№ 585/2413/19, провадження №61-8097 св 20; від 14 липня 2021 року у справі № 552/7241/17, провадження № 61-1142 св 20; від 30 серпня 2021 року у справі № 493/1677/17, провадження № 61-6519 св 21 Верховний суд зазначив, що обставинами, які вказують на обман, або помилку є неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором. Відповідно до ст.ст.\~80, 81 ЦПК України \~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в ході судового засідання було допитано, як свідка приватного нотаріуса Вангородського В.В., який пояснив, що до його звернувся покупець за консультацією з приводу документів для оформлення договору куплі продажу, а потім сторони з`явились для підписання договору. Сумнівів у повній цивільній дієздатності осіб, які укладали договор, а саме продавця у його не виникало, тому підстав для відмови у посвідченні договору не було. Було з`ясовано питання передачи грошових коштів, про що зазначено у договорі. Сторонам було надано примірники договору купівлі продажу для самостійного прочитання. Після прочитання договору зауважень від сторін не надійшло. Було з`ясовано добровільність укладення договору та роз`яснено, що розпорядником майна буде покупець. Питання де буде проживати продавець не з`ясовувалось. Гроші в його присутності не передавались. Оскільки особа з`явилась для посвідчення саме договору купівлі-прожажу, консультації з приводу укладення договору довічного утримання та спадкового договору не надавались. В ході судового засідання відповідачами було заявлено клопотання про допит в якості свідка [PERSON] та [PERSON] , які могли б засвідчити отримання коштів позивачем по справі, але в послідучому дане клопотання відповідачами було знято. При цьому відповідачі зауважили, що [PERSON] допитувався як свідок сторони позивача. Отже, суд приходить висновку, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору соціального обслуговування, визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю та продовження позивачем проживати у будинку після укладення спірного правочину. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку висновку, що позивачем належним чином доведено факт укладення оспорюваних договорів внаслідок помилки з його боку. Так в ході судового засідання достовірно встановлено, що відповідачі певний час надавали позивачу допомогу та здійснювали за ним догляд. Саме це стало причиною переїзду відповідачів у будинок позивача для спільного проживання. Ініціатором укладання договору, як зауважив нотаріус Вангородський В.В., були відповідачі. Крім того позивач тривалий час залишався проживати разом з ними після укладення договорів купівлі- продажу будинку та земельної ділянки і ними надавалась допомога, в разі потреби викликали лікаря, що підтверджується поясненнями відповідач. Нотаріус [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу обмежився лише самостійним прочитання договору, та з`ясував лише питання необхідні для укладення договору купівлі-продажу, при цьому встановив дієздатність особи, але не звернув уваги на те чи розуміє продавець умови договору у зв`язку з старечим віком. В ході розгляду справи судом було перевірено факт наявності у позивача житла на території України і отримано підтвердження про відсутність зареєстрованого відповідно до вимог законодавства за позивачем житла (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.4, а.с.100). Отже житловий будинок по [ADDRESS] був єдиним пригодним для проживання позивача житлом. Посилання відповідачів, що у с.Бранцівка Краснопільського району у позивача є житловий будинок, який належав його батькам не знайшов свого підтвердження. Так право власності на даний будинок за позивачем не зареєстрований, докази про прийняття спадщини позивачем, суду не надано, а також відповідачами не доведено, що цей будинок придатний для проживання. Посилання, що позивач є власником земельної ділянки в кооперативі в м.Севастополь не можно свідчити, що позивач має житло придатне для постійного проживання, на окупованій території АР Крим, що також належними та допустими доказами відповідачами не доведено. Відповідачами не доведено факт передачі грошових коштів позивачеві до укладення договору купівлі продажу, оскільки не надано підтверджуючих доказів. Сума заначена в договорах купрівлі-продажу складає 55\~000 гривень, відповідачі стверджують, що передали позивачеві 60000 гривень. При цьому слід зауважити, що законодавство вимагає проводити усі угоди вартістю вище 50 тис. гривень безготівковій формі - шляхом перерахування коштів з одного поточного рахунку (оформленого на фізичну особу - покупця) на інший (оформлений на фізичну особу - продавця). Це регламентується постановою №148 Національного банку України « Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні». \~ Матеріали справи хоч і не містять медичної документації про стан здоров`я та про потребу позивача в сторонньому догляді на час укладення договору, але даний факт не заперечували відповідачі в ході судового засідання, також стверджували, що змушені були викликати швидку медичну допомогу, позивач неодноразово лікувався у Краснопільській ЦРЛ та хоспісі. Крім того станом на час укладення договору купівлі-продажу він мав старечий вік, а отже і відповідне здоров`я. Відповідно до вікової класифікації Всесвітньої організації охорони здоров`я визначено, що: 25-44 років - молодий вік; 44-60 років - середній вік; 60-75 років - похилий вік; 75-90 років - старечий вік. Суд, також враховує рівень освіченості позивача, який не мав вищої чи середньої спеціальної освіти. Укладаючи договір купівлі-продажу, позивач довіряв відповідачам, оскільки до того тривалий час проживав разом з ними, зареєстрував їх у будинку, а після укладення спірних правочинів продовжував тривалий час проживати разом з відповідачами, оскільки іншого придатного для проживання житла немав та вважав, що продовжує проживати разом з ними тому що укладав саме договір довічного утримання. Як пояснив нотаріус [PERSON] у судовому засіданні, договір вголос не зачитував, а дав сторонам для самостійного прочитання, незважаючи на вік продавця, при цьому не поцікавився, як зрозумів природу договору продавець. \~ \~ \~ \~ \~ \~При вирішенні\~вказаного спору\~суд застосовує\~правову позицію\~викладену в\~постанові ВС/КЦС\~у справі\~№ 522/9562/16-ц\~від 10\~квітня 2019р. Зокрема ВС підкреслив, що помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на його волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Отже суд приходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання договорів купівлі-продажу підлягають задоволенню. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до такого. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 23 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі п. 5 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з вимогами ч.3 ст.23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Проте, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.Вирішувати питання про наявність завданої моральної шкоди та її грошового відшкодування суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню при цьому суд враховує положення розумності та справедливості . При вирішення питання про витребування майна з чужого незаконного володіння слід зауважити, що згідно зі статтею 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння. У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 752/11904/17 зазначено, що віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Отже суд\~приходить висновку,\~що в\~цій частині\~позовні вимоги\~не підлягають\~задоволенню.\~ Відповідачі вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності та просять застосувати до даних правовідносин та відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначають, що строк позовної давності розпочався з моменту укладення та посвідчення договорів купівлі продажу, тобто 30 жовтня 2013 року. У постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі №910/18560/16 сказано, що\~позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними:«Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Суд встановивши, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. \~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до пункту 3\~статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до статті 253\~ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261\~ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Представник позивача\~ [PERSON] \~не погодився\~з думкою\~відповідачів про\~початок строку\~позовної давності\~та зауважив,\~що право\~звернення до\~суду у\~позивача винекло\~коло він\~дізнався,\~що його\~права порушено,\~а саме\~поміщення його\~до Сумського геріатричного пансіонату для ветеранів війни та праці, з 21 листопада 2019 року, а позивач звернувся до суду 16 липня 2020 року у межах строку позовної давності. Суд погоджується з даним твердження та вважає, що позивач дійсно звернувся до суду в межах строку позовної давності. \~\~\~\~\~\~\~ Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.\~

Outcome: partial