Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідачка без поважних причин понад один рік не проживає за місцем своєї реєстрації у належній йому на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка є колишньою дружиною його сина [PERSON] , який також зареєстрований у вказаній квартирі. 23.06.2021 року [PERSON] переїхала для постійного проживання в інше помешкання житловий будинок [ADDRESS] , однак з реєстрації за адресою: [ADDRESS] не знялась. З 21.06.2021 року року відповідачка у квартирі не проживає, не користується нею, у веденні господарства та в утриманні житла участі не приймає, комунальні послуги не оплачує, хоча формально зареєстрована за вказаною адресою. Крім того, через реєстрацію відповідачки в квартирі позивач не може звернутись за нарахуванням субсидії щодо комунальних послуг, а також в повному обсязі володіти, розпоряджатися своїм майном та використовувати його на власний розсуд, оскільки для вчинення певних правочинів щодо житлового приміщення необхідна згода проживаючих у ньому осіб. Відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву та зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням та вселення. В обгрунтування зустрічного позову [PERSON] вказала, що з 22.11.2018 року по 22.10.2021 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] сином позивача за первісним позовом [PERSON] та до 23.06.2021 року проживала разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] . У червні 2021 року відносини між нею та [PERSON] погіршилися і 23.06.2021 року він, погрожуючи фізичною роправою, забравши ключі від вхідних дверей, вигнав її з помешкання, позбавивши можливості навіть забрати звідти особисті речі та майно, а в вересні 2021 року вона виявила додатковий замок на дверях до спірної квартири. Починаючи з червня 2021 року вона неодноразово зверталася до відповідачів з питаннями про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та особистим майном, що зберігається в квартирі, однак її прохання залишились без задоволення. Неодноразові звернення до органів місцевого самоврядування та в поліцію результатів також не дали. Зазначає, що не має на праві приватної власності іншого житла та на даний час тимчасово мешкає в будинку своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де обмежені можливості для проживання і відсутні належні умови, позаяк там окрім батьків проживає її брат з сім`єю. Просила визнати за нею право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] та вселити її у вказане помешкання. Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 05.09.2022 року вказані позови об`єднані в одне провадження. В судове засідання позивач відповідач [PERSON] не з`явився, його представник надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача-відповідача. Представник позивача-відповідача [PERSON] адвокат Дембіцький О.В., який також представляє інтереси відповідача за зустрічним позовом [PERSON] вимоги первісного позову підтримав, проти задоволення зустрічного позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Сиско Д.М. у судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримали повністю, у задоволенні первісного позову просили відмовити. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечував, пояснив, що [PERSON] 23.06.2021 року добровільно покинула квартиру [ADDRESS] та переїхала на постійне проживання до своїх батьків в будинок [ADDRESS] . З приводу проживання в квартирі, яка належить його батьку, [PERSON] ні до його батька, ні до нього не зверталася, однак між ним та колишньою дружиною склалися неприязні стосунки та існує спір з приводу поділу спільного майна подружжя, який на даний час перебуває на розгляді в суді. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступних висновків. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В силу положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, якими є дружина наймача, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2\~Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.01.2018 року (а.с.8). Встановлено, що відповідачка вселилася в зазначену квартиру як член сім`ї власника житла, а саме як дружина сина позивача [PERSON] та зареєстрована за вищевказаною адресою з 11.01.2019 року по теперішній час (а.с.21). Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з статтею 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги необхідність відрізняти випадки тимчасової відсутності особи за місцем постійного проживання та випадки вибуття особи на нове місце проживання. За тимчасової відсутності особа, хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання, у той час як при вибутті особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього, а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання. Судом встановленно, що відповідачка вселилася у належну позивачу квартиру за адресою: [ADDRESS] як невістка (дружина сина), проживала у ній разом з чоловіком до 23.06.2021 року та добровільно переїхала на постійне проживання в будинок [ADDRESS] , де продовжує проживати і на даний час. 22.10.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Суд вважає, що в судовому засіданні відповідачкою-позивачкою не доведено протиправної поведінки відповідачів, яка б завадила їй проживати у спірній квартирі. Так,\~в матеріалах\~справи відсутні\~докази звернення\~ [PERSON] \~ до\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~щодо надання\~їй можливості\~проживати у\~зазначеній квартирі\~чи звернення\~до правоохоронних\~органів з\~приводу створення\~власником житла\~та колишнім\~чоловіком перешкод\~у користуванні\~житлом для\~її власного\~проживання,\~а також\~ відсутні достатні докази того, що [PERSON] та [PERSON] вигнали [PERSON] з квартири. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка-позивачка у жовтні 2021 року зверталася до органів поліції з приводу того, що [PERSON] не хоче віддівати їй ключі від квартири, щоб вона забрала своє майно та просила провести з ним профілактичну бесіду.(а.с.51-53,116). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що дійсно поставив умовою повернення речей [PERSON] її зняття з реєстрації в квартирі, яка належить його батькові та пояснив, що наприкінці листопада 2021 року змінив замок у дверях до спірної квартири, який вийшов з ладу, однак [PERSON] після заміни замка за ключами до нього не зверталася. [PERSON] вказану обставину підтвердила та пояснила, що ключі від квартири після заміни замка у відповідачів не просила, так як вважала, що отримає відмову. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини з приводу того, що останній не повертає [PERSON] належне їй майно та між ними існує спір про поділ спільного майна подружжя, однак не підтвердили доводів позивачки-відповідачки щодо її намірів проживати в спірній квартирі, де також проживає її колишній чоловік. Свідки вказали, що [PERSON] з червня 2021 року переселилася до будинку своїх батьків по [ADDRESS] , а з її слів свідкам відомо, що до [PERSON] вона зверталася лише з метою повернення речей, які залишилися в квартирі. Отже, відповідачкою позивачкою не доведено, що вона вчиняла дії, які можуть бути оцінені судом як волевиявлення до користування спірною квартирою для власного проживання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] відсутня в квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних причин, а тому втратила право користування цим житлом. Посилання [PERSON] на те, що вона не має на праві приватної власності іншого житла та на даний час тимчасово мешкає в будинку своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де обмежені можливості для проживання і відсутні належні умови, жодними доказами не підтверджені та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні первісного позову. Враховуючи наведене та задовольняючи вимоги за первісним позовом, суд вважає, що підстави для визнання за [PERSON] права користування спірною квартирою відсутні. Слід також зазначити, що відповідно до вимог ч.2,3 ст.50 ЖК України не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу. Отже, враховуючи те, що між [PERSON] та [PERSON] на даний час відсутні будь-які родинні відносини, вони є сторонніми особами, а квартира, куди бажає вселитися [PERSON] , є однокімнатною, суд приходить до висновку, що вимога зустрічного позову про вселення задоволенню також не підлягає. Таким чином, перевіривши та з`ясувавши обставини справи та оцінивши наявні докази по справі, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а позовні вимоги зустрічного позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] .

Outcome: approved