Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

29.03.2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» (яке з 23.04.2021 року змінило назву на АТ «Райффайзен Банк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 липня 2008 року між Акціонерним поштово - пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 010/03-3/174-М, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у розмірі 31 000,00 тис. доларів США строком до 01.07.2018 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,75 % річних, виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені Кредитним договором. 11 вересня 2008 року Додатковою угодою № 010/03-3/174-М/1 до Кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року п.2 Частини №1 Кредитного договору викладено в новій редакції, а саме: розмір кредиту збільшено до 41 000,00 дол. США збільшено до двох кількість траншів. Відповідно змінено п.5 Частини №1 Кредитного договору, п.1.4.1.3, п. 1.5.1 та п.1.8.3 Частини 2 Кредитного договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 02 липня 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 010/03-3/174-Z, предметом якого є нерухоме майно: нежитлова будівля - магазин промислових товарів № 2/13 , загальною площею: 50,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, всупереч норм матеріального права та Договору іпотеки [PERSON] відчужив майно, яке перебувало в іпотеці Банку й обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону, не повідомивши та не отримавши на це належної письмової згоди Банку у відповідності до вимог п. 4.1.4 Договору іпотеки. Про дані обставини AT«Райффайзен Банк Аваль» дізнався при проведенні претензійно-позовної роботи 16 жовтня 2020 року. Іпотекодержателю стало відомо, що Предмет іпотеки було продано всупереч умовам Договору іпотеки гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та № 745, виданий 09.04.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В.Д. Іпотекодавець всупереч укладеним правочинам та законодавству скористався тією обставиною, що рішенням Хустського районного суду від 28 січня 2015 року задоволено позов [PERSON] , яким «визнано недійсним кредитний договір №0103/174-М від 02.07.2008р. та додаткову угоду № 010/03-3/174-М/1 про внесення змін до кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02.07.2008 р., стягнуто з ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на користь [PERSON] сплачені ним кошти в рахунок погашення кредиту за кредитним договором №010/03-3/174-М від 02.07.2008, зобов`язано реєстраційну службу Хустського районного управління юстиції Закарпатської області зняти іпотеку та заборону на відчуження нежитлової будівлі магазину промислових товарів загальною площею 50,2 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] та вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Єдиного державного реєстру іпотек. Рішення Хустського райсуду від 28 січня 2015 року не вступило в законну силу та було скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 вересня 2015 року. Однак [PERSON] 09.04.2015 року відчужив іпотечну нерухомість. 21.08.2017 року у зв`язку з невиконанням умов Кредитного договору, Банк звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором № 010/03-3/174/-М від 02.07.2008 р. у розмірі 35 496,03 доларів США, у тому числі: заборгованість за кредитом - 21 712,71 дол. США; заборгованість по сплаті відсотків - 8 750,78 дол.США; заборгованість по пені - 128281,46 грн. Ухвалою Хустського районного суду від 14.12.2017 року відкрито провадження у вказаній справі (№309/3471/17), яка станом на день подачі даного позову перебуває на стадії судового розгляду. Отже у зв`язку з пред`явленням позову припинилося право Банку нараховувати відсотки за кредитом, однак згідно приписів ст. 625 ЦК України, банк вправі нараховувати 3%річних за весь час прострочення. Розмір таких 3%річних, у межах трирічного строку позовної давності, становить 3197,56 доларів США. Посилаючись на викладене та приписи ст.ст. 526, 611, 625 ЦК України, ст.ст.3, 4, 9, 23, 33, 38 ЗУ «Про іпотеку» (остаточно, після залучення співвідповідача та подання позовної заяви у новій редакції) просить суд: 1) відновити запис у Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо обтяження нерухомого майна: нежитлової будівлі - магазину промислових товарів, загальною площею: 50,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за іпотекою АТ «Райффайзен Банк», згідно Договору іпотеки від 02.07.2008 зареєстрованого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. за реєстровим №6833; 2) у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 010/03-3/174-М від 02.07.2008 року у сумі: 38 693 доларів США 59 центів. і складається із 35496,03 доларів США - заборгованість за кредитом та відсотками станом на 21.08.2017р. та 3 197,56 доларів США - 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за Кредитним договором, звернути стягнення на Предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно: нежитлову будівлю - магазин промислових товарів, загальною площею: 50,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - шляхом продажу його прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У відзиві на позов представник [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування посилається на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Зокрема у рамках цивільної справи №309/3471/17 було проведено судово-економічну експертизу, і у висновку експерта встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року - 16,07%, що на 1,32% більше ніж передбачає договір. Окрім того, банком в обґрунтування розміру заборгованості надано розрахунок, який не є первинним бухгалтерським документом, а отже не є належним доказом на підтвердження розміру заборгованості. Окрім того представником відповідача - адвокатом Бора Ю.В. подано заяву про застосування строків позовної давності. Заява мотивована тим, що звернувшись до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання. І оскільки з того моменту пройшло більше трьох років, то просить відмовити у задоволенні позову через сплив строків позовної давності. У відповіді на відзив, АТ «Райффайзен Банк» заперечує обставини наведені у відповідачем у відзиві. Зокрема стверджує, що до відзиву не було долучено відповідних додатків, а у справі №309/1116/21 жодної експертизи не проводилося. Щодо посилання відповідача на ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», то зазначає, що вся інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах синтетичного та аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документу. Отже, всі дані, вказані в розрахунку заборгованості, відповідають даним, які містяться у первинних документах. Також АТ «Райффайзен Банк» подано заяву про визнання причин пропуску строку для звернення до суду за захистом прав поважними та поновити даний строк. Заява вмотивована тим, що справа №309/3471/17 перебуває у провадженні Хустського районного суду з 2017 року. Всупереч приписам ст.210 ЦПК України, дана справа перебуває у провадженні вже четвертий рік. Судові засідання призначені судом, не проводяться, не дивлячись на явку учасників та відсутність підстав для перенесення таких. Позивач вважав, що його право на захист у суді буде захищено у встановлені законом строки. Позивач не передбачав, не міг передбачити, ніяким чином вплинути та не мав підстав вважати щодо настання обставин за яких не будуть задоволені вимоги, і що на протязі 2017-2021 років не буде ухвалено рішення у справі №309/3471/17, що і стало підставою пропуску строків позовної давності. Також вказує, що про порушення свого права як іпотекодерждателя, позивач дізнався 16.10.2020 року під час проведення аудиту майна, що перебуває в іпотеці банку. Представником відповідача - адвокатом Бора Ю.В. подано заперечення на заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Вказує, що тривалий розгляд справи про дострокове стягнення заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він дізнався лише 16.10.2020 року, то про наявність спору щодо правомірності кредитного договору та договору іпотеки позивач достеменно знав, оскільки подавав заяву про перегляд заочного рішення та апеляційну скаргу у справі №309/4868/14. Окрім того інформація зазначена у Державному реєстрі речових прав є відкритою та загальнодоступною. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 21.06.2022 залучено до участі у справі співвідповідача [PERSON] . У відзиві на позов відповідач [PERSON] просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування посилається на те, що вона є власником майна на яке банк хоче звернути стягнення. Таке майно придбано нею добросовісно, станом на 09.04.2015 жодних записів про обтяження майна не було. Їй не було відомо про жодні судові спори [PERSON] . Вважає, що до неї не перейшли жодні обов`язки [PERSON] , яких на момент укладення договору не існувало. Також в окремо поданій заяві (Том 2, а.с.174-176) посилається на пропуск строків позовної давності. У відповіді на відзив АТ «Райффайзен Банк» просить позов задовольнити у повному обсязі. Вказує, що іпотека є дійсною, оскільки [PERSON] відчужив іпотечне майно без згоди банку, а зміна власника майна не припиняє іпотеку. Ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке у подальшому було скасовано, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки залишається чинним. В судове засідання представник позивача не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. В судове засідання відповідача [PERSON] та його представник адвокат Бочкор І.В. не з`явилися. Представник відповідача [PERSON] повідомлявся про час і місце судового розгляду за допомогою SMS-повідомлення. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про час місце судового розгляду була повідомлена належним чином, оскільки являється користувачем системи «Електронний суд», та відповідно повістку отримала через дану систему. Відтак суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи. Перевіривши матеріали справи, давши оцінку наявним у справі доказам, суд констатує наступне. Судом встановлено, що 02 липня 2008 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що змінило назву на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», та [PERSON] укладено Кредитний договір № 010/03-3/174-М, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у розмірі 31 000,00 тис. доларів США строком до 01.07.2018 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,75 % річних, виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені Кредитним договором (Том 1, а.с.10-16). 11 вересня 2008 року Додатковою угодою № 010/03-3/174-М/1 до Кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року п.2 Частини №1 Кредитного договору викладено в новій редакції, а саме: розмір кредиту збільшено до 41 000,00 дол.США збільшено до двох кількість траншів. Відповідно змінено п.5 Частини №1 Кредитного договору, п.1.4.1.3, п. 1.5.1 та п.1.8.3 Частини 2 Кредитного договору (Том 1, а.с.17-20). З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 02 липня 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 010/03-3/174-Z, предметом якого є нерухоме майно: нежитлова будівля - магазин промислових товарів № 2/13 , загальною площею: 50,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Том 1, а.с.24-29). Заочним рішенням Хустського районного суду від 28.01.2015 року у справі №309/4868/14-ц (Том 1, а.с.217-227) задоволено позов [PERSON] . Визнано недійсним кредитний договір № 014/4047/82/3765 від 07 лютого 2008 року укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Визнано недійсним кредитний договір № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року та додаткову угоду №010/03-3/174-М про внесення змін до кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року укладеного між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь [PERSON] сплачені ним кошти в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № 014/4047/82/3765 від 07 лютого 2008 року в сумі 75 401 доларів США та зобов`язано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняти від [PERSON] 60 000 доларів США. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь [PERSON] сплачені ним кошти в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року в сумі 49 300,51 доларів США та зобов`язано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняти від [PERSON] 41 000 доларів США. Зобов`язано реєстраційну службу Хустського РУЮ Закарпатської області зняти іпотеку та заборону відчуження житлового будинку загальною площею 144,1 кв.м. за адресою [ADDRESS] та нежитлову будівлю магазину промислових товарів загальною площею 50,2 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] та вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Єдиного державного реєстру іпотек. Однак рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2015 року (Том 1, а.с.38-41) скасовано заочне рішення Хустського районного суду від 28.01.2015 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Разом з тим, з наданої позивачем під час судового розгляду Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.10.2021 (Том 2, а.с.24-27) вбачається, що власником нежитлової будівлі - магазину промислових товарів № 2/13 , загальною площею: 50,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2015 року. Тобто таке відчуження предмету іпотеки відбулося під час дії заочного рішення Хустського районного суду від 28.01.2015 року і до його скасування апеляційним судом. У серпні 2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» пред`являв вимогу [PERSON] про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором (а.с.108), яку останній отримав 26.08.2017 року (Том 1, а.с.109). У листопаді 2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Хустського районного суду із позовом до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року (Том 1, а.с.103-107). Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області віл 14.12.2017 року (справа №309/3471/17) відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (Том 1, а.с.42). Також з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи №309/3471/17 ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 15.05.2018 року було призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» (Том 1, а.с.101, 102). Згідно висновку судово-економічної експертизи у справі №309/3471/17 від 13.12.2018 року №2709 в зв`язку з відсутністю повного обсягу документів, необхідних для проведення розрахунків, в т.ч. повного обсягу документальних підтверджень здійснених платежів(фактичних витрат) Позичальника, в межах наданих матеріалів неможливо в повній мірі встановити якою є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту та дослідити їх відповідність даним наведеним у кредитному договорі № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року та додатках до нього на момент укладення договору. В результаті поведеного дослідження, виходячи з наявних матеріалів та умов кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року, встановлена сукупна вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року складає: - реальна процентна ставка - 16,07%; - абсолютне значення подорожчання кредиту - 28 919,44 доларів США. В результаті дослідження Додатку №1 «Графік сплати відсотків та повернення по кредиту» встановлено, що при розрахунку процентів у графіку платежів, наведеного в додатку №1 від 02.07.2008 р., застосовано метод нарахування відсотків «30/360» (умовно 30 днів у місяці та 360 днів у році), що не узгоджується з методом нарахування відсотків «факт/факт», передбаченим умовами п.2 Частини №1 та п.1.4.1.3. Частини №2 кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року. Враховуючи зазначене, у зв`язку із застосуванням в Додатку №1 від 02.07.2008 р. іншого методу нарахування процентів (ніж передбачено умовами кредитного договору), алгоритм розрахунку щомісячних платежів за розрахунковий період, зазначених у колонці «Сума внеску» Додатку №1 від 02.07.2008 р.. арифметично не узгоджується з умовами кредитного договору № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року (Том 1, а.с.111-137) Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року вбачається, що станом на 21.08.2017 року заборгованість [PERSON] складає 35 496,03 доларів США, у тому числі: заборгованість за кредитом - 21 712,71 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків - 8 750,78 доларів США; заборгованість по пені 5032,54 доларів США (Том 1, а.с.8, 9). Також у позовній заяві позивачем наведено розрахунок - 3% річних за період з 19.03.2018 по 18.03.2021 на суму 3 197,56 доларів США. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України). Поряд з цим, за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Посилаючись на обставини щодо неналежного виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором позивач в позовній заяві вказує на те, що за ним рахується заборгованість у сумі 38 693, 59 доларів США. Передаючи на розгляд суду позов, позивач зазначив у ньому вимогу про звернення стягнення на Предмет іпотеки, який належить відповідачу [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на предмети іпотеки. У відповідності до статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. Згідно з нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на вказане закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Одним із способів задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 закону) є реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 закону). Разом з тим, суд зазначає, що у зв`язку з переходом до [PERSON] права власності на Предмет іпотеки, до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з приписами якої у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. З урахуванням вищезазначених норм законодавства та положень укладеного між сторонами Іпотечного договору, а також приймаючи до уваги те, що забезпечені за іпотекою зобов`язання [PERSON] за кредитним договором не виконані, позивач вправі заявити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу, відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. По відношенню до спірної по справі ситуації слід також констатувати, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на майно у рахунок погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. За таких обставин наявність двох судових рішень - про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок її погашення не свідчить про подвійність стягнення із боржника. Таким чином, за результатами судового розгляду справи, слід визнати підставними вимоги позивача про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором. Суд вважає за необхідне також звернути увагу на наступне. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до частин першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Судом встановлено, що заочним рішенням Хустського районного суду від 28.01.2015 рокузобов`язано реєстраційну службу Хустського РУЮ Закарпатської області зняти іпотеку та заборону відчуження житлового будинку загальною площею 144,1 кв.м. за адресою [ADDRESS] та нежитлову будівлю магазину промислових товарів загальною площею 50,2 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] та вилучити їх з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Єдиного державного реєстру іпотек. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28.09.2015 року (Том 1, а.с.38-41) скасовано заочне рішення Хустського районного суду від 28.01.2015 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Таким чином, у період відсутності в Державному реєстрі іпотек запису про обтяження права власності на спірний предмет іпотеки було зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Оскільки заочне рішення Хустського районного суду від 28.01.2015 року скасовано, то таке рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі встановлення незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. З наведеного випливає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 Цивільного кодексу України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору іпотеки всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. При цьому, відсутність запису про іпотеку у реєстрі речових прав за відсутності однієї з підстав припинення іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» свідчать про те, що іпотека зберігає свою чинність і для наступних власників майна на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку». Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, зазначеними у постанові від 29.05.2019 року по справі № 668/9978/15-ц. Отже, при переході права власності на предмет іпотеки від відповідача [PERSON] до відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, іпотека є дійсною для [PERSON] як набувача відповідного нерухомого майна, навіть при тому, що на момент виникнення в останньої права власності був відсутній запис про обтяження іпотекою права власності на спірну квартиру. Узагальнюючи наведене, суд констатує, що позивач вправі ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом пред`явлення позову до двох відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , і такі вимоги банку ґрунтуються на вимогах закону. Усі доводи відзиву [PERSON] про те, що вона придбала майно добросовісно, на момент придбання не було жодних обмежень, і що до не перейшло жодних обов`язків [PERSON] , є недоречними, такі не спростовують указані вище висновки, те не перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Недоречним є й посилання відповідача [PERSON] у відзиві на відповідні постанови Верховного Суду, позаяк вони стосуються інших правовідносин. Щодо розміру заборгованості за кредитним договором, суд зазначає наступне. Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано суду розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 010/03-3/174-М від 02 липня 2008 року з якого вбачається, що станом на 21.08.2017 року заборгованість [PERSON] складає 35 496,03 доларів США, у тому числі: заборгованість за кредитом - 21 712,71 доларів США; заборгованість по сплаті відсотків - 8 750,78 доларів США; заборгованість по пені 5032,54 доларів США (а.с.8, 9).У подальшому позивачем було долучено й більш розгорнутий розрахунок заборгованості, який узгоджується з розрахунком, долученим до позовної заяви. Також у позовній заяві позивачем наведено розрахунок - 3% річних за період з 19.03.2018 по 18.03.2021 на суму 3 197,56 доларів США. Слід зазначити, що відповідачами та представником відповідача [PERSON] належними та допустимими доказами не спростовано наданий позивачем розрахунок, зокрема шляхом надання контррозрахунку. При цьому даючи оцінку посиланням відповідача [PERSON] у відзиву на висновок судово-економічної експертизи у справі №309/3471/17 від 13.12.2018 року №2709, то суд з цього приводу зазначає, що у даному висновку спочатку указано, що в зв`язку з відсутністю повного обсягу документів, необхідних для проведення розрахунків, в т.ч. повного обсягу документальних підтверджень здійснених платежів(фактичних витрат) Позичальника, в межах наданих матеріалів неможливо в повній мірі встановити якою є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту. Однак у подальшому зроблено висновок про встановлення сукупної вартості кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту). Тобто даний висновок експерта є взаємосуперечливим, та не може братися судом до уваги. Стосовно доводів відзиву [PERSON] про те, що наданий розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, а тому є неналежним доказом, то з цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності. Згідно зі ст. 41 ЗУ «Про Національний банк України» Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України визначені Положенням про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України 04.07.2018 № 75 (далі по тексту - Положення). Згідно п.п.15 п. 3 Положення регістри синтетичного та аналітичного обліку операцій - носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, книг, журналів, призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого накопичення, групування та узагальнення інформації з первинних документів, що прийняті до обліку. Пунктом 5 Положення передбачено, що банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту. А згідно п. 13 Положення організація бухгалтерського обліку в банку повинна забезпечувати: належне документування всіх операцій. Програмне забезпечення, яке використовується для документування операцій банку, повинно забезпечити ведення протоколу про всі операції та дії відповідальних виконавців у захищеній від модифікації формі. Відповідно до п. 42 Положення підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Пунктом 43 Положення передбачено, що первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг. Згідно п. 57 Положення інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Таким чином, оскільки надані банком розрахунки заборгованості отримані за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення, яке базується на регістрах аналітичного обліку (протилежного судом не встановлено), записи у яких у свою чергу здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного), то на думку суду такі розрахунки ґрунтуються на первинних бухгалтерських документах, а тому суд відхиляє відповідні доводи відзиву [PERSON] . Узагальнюючи наведене, суд приймає до уваги наданий банком розрахунок заборгованості як належний та допустимий доказ на підтвердження розміру такої заборгованості. Також банком належним чином обґрунтовано розмір заборгованості по 3% річних на суму 3197,56 доларів США, і наведений у позовній заяві розрахунок банку не викликає сумнівів у суду щодо його правильності та відповідності ч.2 ст. 625 ЦК України. А отже розмір заборгованості [PERSON] належним чином підтверджений та доведений позивачем. Щодо заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] про застосування наслідків спливу строків позовної давності, то з цього приводу суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Під час розгляду справи позивач подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав. Позивач зазначає, що він звертався до Хустського суду районного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Дана справа №309/3471/17 перебуває у провадженні Хустського районного суду з 2017 року. Всупереч приписам ст.210 ЦПК України, дана справа перебуває у провадженні вже четвертий рік. Судові засідання призначені судом, не проводяться, не дивлячись на явку учасників та відсутність підстав для перенесення таких. Позивач вважав, що його право на захист у суді буде захищено у встановлені законом строки. Позивач не передбачав, не міг передбачити, ніяким чином вплинути та не мав підстав вважати щодо настання обставин за яких не будуть задоволені вимоги, і що на протязі 2017-2021 років не буде ухвалено рішення у справі №309/3471/17, що і стало підставою пропуску строків позовної давності. Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)). За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні. Ураховуючи викладене, зважаючи на факт відкриття провадження14 грудня 2017 року Хустським районним судом у справі №309/3471/17 та її тривалий не розгляд як на час звернення позивача до суду з даним позовом так і на момент ухвалення рішення, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також звернення позивача до Хустського районного суду з позовною заявою у справі №309/3471/17 у межах строку позовної давності (враховуючи вимогу від серпня 2017 року), та звернення до суду із даним цивільним позовом до завершення такого судового розгляду, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду. При цьому суд ураховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19. Таким чином, оскільки судом визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, то відповідно порушене право позивача підлягає судовому захисту. За таких обставин на думку суду позовна вимога АТ «Райффайзен Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню. Щодо вимоги банку про зобов`язання відновити запис у відповідних державних реєстрах, то на думку суду відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є тими особами, на яких може бути покладений відповідний обов`язок, а тому дана позовна вимога пред`явлена до неналежних відповідачів, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає. Також, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 16 049,62 грн., сплачений позивачем за пред`явлення позовної вимоги майнового характеру, тобто по 8024,81 грн. з кожного з відповідачів. На підставі наведеного та

Outcome: partial