Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

У липні 2022 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 13 лютого 2020 року між нею та ТОВ «Петрівський квартал2» укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру ( [ADDRESS] ), на виконання якого нею сплачено грошові кошти в розмірі 353 708,44 грн. Також 13 лютого 2020 року між нею і ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН»укладено договір купівлі-продажу деривативу, на виконання якого нею сплачено 169 999,98 грн. Тобто за укладеними договорами вона виконала свої зобов`язання у повному обсязі. За умовами договору, багатоквартирний будинок мав бути збудованим та введеним в експлуатацію у строк до 04 кварталу 2020 року (тобто до кінця 31 грудня 2020 року). У порушення своїх зобов`язань відповідачами не здійснюється будівництво, що створює реальну та об`єктивну загрозу залишитись і без коштів та без житла. 18 травня 2022 року нею направлено на адресу відповідачів направлено лист про розірвання укладених договорів купівлі-продажу майнових прав та деривативу. На час подання позову до суду, відповідачі жодним чином не відреагували на її вимоги, договори не розірвали, сплачені нею грошові кошти не повернули на загальну суму 523 708,72 грн. Враховуючи порушення зобов`язань щодо будівництва квартири, бездіяльність відповідачів, договір має бути розірваним в судовому порядку та з ТОВ «Петрівський квартал2» слід стягнути 353 708,44 грн., з ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» - 169 999,98 грн. Також вказали, що укладаючи договори товариство взяло на себе обов`язок ввести в експлуатацію багатоквартирний житловий будинок у строк до 04 кварталу 2020 року (тобто до кінця 31 грудня 2020 року). Також надано право товариствам змінити строк готовності об`єкту будівництва на строк до шести місяців. Будівництво не ведеться та не закінчено ні до 04 кварталу 2020 року, ні протягом наступних шести місяців, тому на підставі ст.549 ЦК України та п.6.2 договору купівлі-продажу майнових прав, ТОВ «Петрівський квартал2» має сплатити пеню за період з 07 липня 2021 року по 06 липня 2022 року в розмірі 129 103,58 грн. Вважає, що на підставі ст. 625 ЦК України відповідач ТОВ «Петрівський квартал» зобов`язаний повернути сплачені нею грошові кошти (за період з 30 липня 2021 року по 30 травня 2022 року) на суму сплачених коштів 353 708,44 грн. з урахуванням трьох відсотків річних в розмірі 9 942,59 грн. та інфляційних втрат в розмірі 62 535,65 грн.. Будівництво не ведеться та не закінчено ні до 04 кварталу 2020 року, ні протягом наступних шести місяців, тому ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» має на підставі ст. 625 ЦК України повернути сплачені грошові кошти в розмірі 169 999,98 грн. за період з 01 липня 2021 року по 06 липня 2022 року з урахуванням трьох відсотків річних в розмірі 5183,83 грн. та інфляційних втрат в розмірі 30 259,82 грн.. Просила суд: розірвати Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №18/ТШ14-Б від 13 лютого 2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Петрівський квартал2»; розірвати Договір купівлі-продажу деривативу №94592-А/2 від 13 лютого 2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН»; стягнути з ТОВ «Петрівський квартал2» на її користь грошові кошти в розмірі 555 290,26 грн.,з яких: 353 708,44 грн. - сплачені на виконання Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, 129 103,58 грн. - пеня за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру, 62 535,65 грн. - інфляційні втрати за договором купівлі-продажу майнових прав, 9 942,59 грн. - три відсотки річних за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру; стягнути з ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» на її користь грошові кошти в розмірі 205 443,53 грн.,з яких: 169 999,98 грн. - сплачені на виконання Договору купівлі-продажу деривативу, 30 259,82 грн. - інфляційні втрати за договором купівлі-продажу деривативу, 5 183,83 грн. - три відсотки річних за договором купівлі-продажу деривативу; витрати по сплаті судового збору в розмірі 6545,30 грн. покласти на ТОВ «Петрівський квартал2», стягнувши їх на користь [PERSON] ; витрати по сплаті судового збору в розмірі 3046,84 грн. покласти на ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН», стягнувши їх на користь [PERSON] ; витрати на правову допомогу в розмірі 39 600,00 грн. солідарно покласти на ТОВ «Петрівський квартал2» та ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН», стягнувши їх на користь [PERSON] 14 вересня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом, ТОВ «Петрівський квартал2» вказали, що укладеними договором купівлі-продажу майнових прав та купівлі-продажу деривативу встановлено порядок розірвання договорів. А саме, у разі розірвання договору на вимогу покупця, продавець повертає кошти протягом 180 днів з утриманням штрафу в розмірі 10%. Позивач направив проект договору без вищевказаних умов укладених договорів, тобто не дотримала процедури розірвання договору, тому відсутні правові підстави для розірвання договорів та стягнення сплачених коштів в судовому порядку. Також не можуть бути задоволені вимоги про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки умови договорів в цій частині не порушувались, а строк прийняття об`єкту в експлуатацію конкретно не визначений. Просили відмовити в задоволенні позову. 28 вересня 20222 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач вказав, що додаткова угода, на вказаних відповідачем умовах, може бути підписана лише за згодою двох сторін правочину. З такими умовами вона не погоджується, тому ініціювала процедуру розірвання договору у судовому порядку через істотне порушення відповідачами умов договору. Грошові кошти, які нею сплачені на виконання умов договорів, прив`язувались до курсу долара США, тому на даний час дана сума є значно меншою, зважаючи на що відповідач має відшкодувати таку різницю. Укладені договори також можуть бути розірвані не лише на підставі норм ЦК України, але й Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що тлумаченням умов договору чітко визначено, що визначення «орієнтовний строк» вказується на можливість продовження такого строку лише на строк до шести місяців і не буде вважатись порушенням умов договору. Тобто гранична дата є 30 червня 2021 року, тому відповідач зобов`язаний сплатити пеню. Інші доводи відповідача вважає необґрунтованими. Просила позов задоволити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задоволити позов у повному обсязі: розірвати Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №18/ТШ14-Б від 13 лютого 2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Петрівський квартал2»; розірвати Договір купівлі-продажу деривативу №94592-А/2 від 13 лютого 2020 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН»; стягнути з ТОВ «Петрівський квартал2» на її користь грошові кошти в розмірі 555 290,26 грн.,стягнути з ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» на її користь грошові кошти в розмірі 205 443,53 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 6545,30 грн. покласти на ТОВ «Петрівський квартал2», стягнувши їх на користь [PERSON] ; витрати по сплаті судового збору в розмірі 3046,84 грн. покласти на ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН», стягнувши їх на користь [PERSON] ; витрати на правову допомогу в розмірі 39 600,00 грн. солідарно покласти на ТОВ «Петрівський квартал2» та ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН», стягнувши їх на користь [PERSON] . У судовому засіданні представник ТОВ «Петрівський квартал2» проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН»не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, в тому числі й через розгляд іншої справи. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками отримали 26 липня 2022 року, судові повістку на дане судове засідання отримали 06 вересня 2022 року. Письмовий відзив до суду не надходив, причини неможливості його подати або заявити інші клопотання суду не повідомили. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При розгляді справи судом встановлено, що 13 лютого 2020 року між ТОВ «Петрівський квартал2» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру та оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначений цим договором. Згідно з п.4 договору купівлі-продажу майнових прав, договір укладений з відкладальною обставиною, якою сторони визнають пред`явлення до виконання форвардного контракту №94589-А/2 покупцем за відповідним актом. Цей договір набирає чинності з моменту настання відкладальної обставини (а саме з дати підписання сторонами Акту пред`явлення) і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Форвардний контракт №94589-А/2, укладений на товарній біржі від 13.02.2019 року, вважається чинним до моменту повного виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав. У разі непред`явлення покупцем до виконання форвардного контракту з причин розірвання договору купівлі-продажу деривативу, даний договір вважається припиненим, в т.ч. щодо прав та зобов`язань сторін. Пунктом 4.4 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що відмова покупця від виконання цього договору, вчинена покупцем письмово та надіслана продавцеві у будь-який момент строку дії договору, реалізується через підписання сторонами додаткової угоди про розірвання договору та зазначення суми, що підлягає поверненню. Продавець зобов`язаний повернути покупцю одержані від нього кошти, що були сплачені Покупцем , протягом 180 календарних днів, з дня підписання сторонами додаткової угоди про розірвання та письмової заяви про перерахування коштів на зазначений в заяві рахунок. Додатково продавець утримує з покупця штраф у розмірі 10% від суми сплачених коштів. Відповідно до п. 8.1 цього договору, будь-які повідомлення, що повинні направлятися сторонами відповідно до умов цього Договору, якщо інше не передбачене цим договором, повинні бути здійснені у письмовій формі і направлені іншій стороні поштовими відправленнями у вигляді рекомендованих листів з повідомленням про вручення за адресами, зазначеними у цьому договорі, або вручені особисто сторонам чи їх уповноваженим представникам. Копії всіх повідомлень, що будуть направлятися за цим договором, можуть бути направлені на електронні адреси сторін, якщо такі визначені в цьому договорі. 13 лютого 2020 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу деривативу №94589-А/2 щодо майнових прав на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1 договору купівлі-продажу деривативу, визначено, що дериватив - форвардний контракт, який визначено в п.2.1 цього договору (а саме форвардний контракт №94589-А/2), який являє собою двосторонню угоду, що засвідчує зобов`язання ТОВ «Петрівський квартал2»продати майнові права на квартиру у визначений час та на визначених умовах у майбутньому, з фіксацією ціни такого продажу під час укладення форвардного контракту. Відповідно до п. 3.1 договору купівлі-продажу деривативу, на дату укладення договору сторони визначили ціну Договору у розмірі: 169 999 грн. 98 коп. без ПДВ відповідно до п. 196.1.11 статті 96 ПК України, що є еквівалентом 6 916,36 доларів США. Згідно з п.8.3 договору купівлі-продажу деривативу, відмова покупця від виконання цього договору, вчинена покупцем письмово та надіслана продавцеві у будь-який момент строку дії договору, реалізується через підписання сторонами додаткової угоди про розірвання договору та зазначення суми, що підлягає поверненню. При цьому 10 % від фактично отриманих коштів продавцем від покупця за цим договором зараховується в якості оплати премії за цим договором. Продавець зобов`язаний повернути покупцю решту одержаних від покупця коштів, що були сплачені покупцем, протягом 180 календарних днів, з дня підписання сторонами додаткової угоди про розірвання та письмової заяви про перерахування коштів на зазначений в заяві рахунок. 18 травня 2022 року [PERSON] направила до ТОВ «Петрівський квартал2» та ТОВ «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» повідомлення про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та купівлі-продажу деривативу, повернення грошових коштів, що передбачено п. 4.4. договору купівлі-продажу майнових прав та п.8.3 договору купівлі-продажу деривативу. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що відповідачі не виконують взяті на себе обов`язки, передбачені умовами укладених договорів, та не підписують угоди про розірвання цих договорів, а тому просила по суті розірвати договори. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Особливості припинення зобов`язань за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених на фондовій біржі, встановлюються законодавством. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов`язань на певних підставах не допускається. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610, п.1. ч. 1 ст. 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Відповідно до ч. 2. ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Встановлено, що відповідно до умов укладених договорів від 13 лютого 2020 року сторони передбачили можливість їх розірвання шляхом відмови покупця від виконання цих договорів, вчиненої ним письмово та надісланої продавцеві у будь-який момент строку дії договору, що реалізується через підписання сторонами додаткової угоди про розірвання договору та зазначення суми, що підлягає поверненню. Позивач [PERSON] виявила бажання розірвати укладені з відповідачами спірні договори, у зв`язку з чим 18 травня 2022 року направила до ТОВ «Петрівський квартал2»та ТОВ «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» заяву про їх розірвання. Однак, відповідачі в добровільному порядку не виконали положення п. 4.4. договору купівлі-продажу майнових прав та п.8.3 договору купівлі-продажу деривативу на вимогу позивача. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення відповідача щодо неможливості розірвати укладені договори. З огляду на викладене, встановивши обставини справи, проаналізувавши умови оспорюваних договорів та провівши аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, з урахуванням того, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо розірвання укладених між ними договорів, їх умов, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених договорами, для їх розірвання у судовому порядку. При цьому суд враховує, що об`єкт будівництва не побудований та не введений в експлуатацію. Доводи представника ТОВ «Петрівський квартал2»про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивач направив проект додаткової угоди про розірвання договору зі змістом суперечливим укладеним договорам, суд відхиляє, оскільки умовами укладеного договору купівлі-продажу майнових прав та деривативу не передбачено направлення покупцем проекту додаткової угоди про розірвання договору, а погоджено можливість покупця надіслати письмову відмову від виконання цих договорів у будь-який момент строку дії договору, що реалізується через підписання сторонами додаткової угоди. Таку вимогу позивачка направила. ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» будь-яких заперечень суду не надали. Отже, відповідно до умов договору купівлі-продажу деривативу (п.2.1) та договору купівлі-продажу майнових прав (п.4.1) форвардний контракт №94589-А/2 року вважається чинним та діє до моменту повного виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав. При цьому сторони з наданих суду пояснень, доказів визнають, що договір купівлі-продажу майнових прав на даний час сторонами не виконано. Враховуючи, що відповідними умовами договорів позивачу [PERSON] надано право у будь-який момент строку дії договорів відмовитись від виконання договорів шляхом надіслання письмової відмови, і позивач скористалась наданим їй правом, однак відповідачі не виконують визначені договорами домовленості щодо укладення додаткових угод про їх розірвання, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині щодо розірвання договорів купівлі-продажу майнових прав та деривативу. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Та в свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд також враховує при вирішенні справи і поведінку сторін правочину. Крім того, одними із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Ефективний захист прав особи має бути спрямованим на відновлення справедливості. Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), зроблено висновок, що «добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків». Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 24 травня 2022 року по справі № 159/1519/21, від 18 травня 2022 року по справі № 303/7119/19. Так, згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають наметі стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) . У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11 серпня 2021 року в справі №723/826/19 (провадження № 61-8810св20) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про повернення грошових коштів в сплачених сумах 353 708,44 грн. ТОВ «Петрівський квартал2»та 169 999,98 грн. ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН»є обґрунтованими, оскільки у добровільному порядку сторони не погодили умов розірвання, а договір розривається в судовому порядку. Суд також враховує те, що будь-яких повідомлень позивачу після отримання її заяв, відповідач не направив, не повідомив про причини неможливості укласти додаткові договори, а виявив повне ігнорування. Щодо стягнення пені за порушення відповідачами строків введення будинку в експлуатацію, слід вказати наступне. Встановлено, що 13 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» укладено договір купівлі-продажу деривативу. Позивач ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні не вказав яким пунктом договору погоджено строки передачі деривативу. Не встановлені такі строки і в судому засіданні. Тому вимоги до відповідача ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» є необґрунтованими. Також судом при розгляді справи встановлено, що 13 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Петрівський квартал 2» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартири. Відповідно до їх умов, ТОВ «Петрівський квартал 2» зобов`язувався передати у власність [PERSON] , а [PERSON] зобов`язувалася прийняти у власність майнові права на квартиру, оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених договорами. Відповідно до п. 1.4. договорів, майнові права на квартиру за цим договором передаються від продавця покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі квартири (як сукупності майнових прав) (надалі -"акт прийому-передачі"), який є невід`ємною частиною цього договору. Акт прийому-передачі підписується сторонами після прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта будівництва, у строк, визначений продавцем та за умови повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором. Факт повної оплати покупцем ціни майнових прав на квартиру буде підтверджуватися наданням довідки згідно з п. 5.2.4 цього договору. Квартира (як сукупність майнових прав) переходить від продавця до покупця після підписання акту прийому-передачі. За умовами договору позивач зобов`язаний сплатити вартість майнових прав на квартиру, що згідно п. 3.1. договору становить 320 801,48 гривень та еквівалентно 13051,64 доларів США. Відповідно п.2.4 договорів орієнтовним строком прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію є 04 квартал 2020 року. Продавець має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до шести місяців, і це не буде вважатись порушенням умов цього договору. П.6.2 договорів передбачає, що у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об`єкту будівництва понад три місяці від орієнтовного строку введення об`єкту будівництва в експлуатацію (п.2.4 договору), відповідач сплачує пеню позивачеві у розмірі 0,1% від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення. За перші три місяці періоду прострочення від орієнтовного строку прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію, пеня не нараховується та не сплачується. Суд не погоджується з доводами позивача, що умовами договору фактично визначено строки, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У частині 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ч.1ст.509 ЦК України визначають, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії ( негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За правилами ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Беручи до уваги викладене та положення укладених договорів, суд вважає, що строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 13 лютого 2020 року конкретно не визначений, так як в п. 2.4. договору зазначена не конкретна, а орієнтовна календарна дата прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. І особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови (в тому числі й позивач, яка підписала саме такі умови). Також, суд приймає до уваги при постановленні рішення положення ст. 39 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» якою передбачено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що момент виконання зобов`язань відповідача, за порушення яких передбачена цивільно-правова відповідальність, договором конкретно не визначений. Відповідно до п. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Предметом розгляду цивільної справи № 369/6303/19 у відповідності до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року, було стягнення пені з ТОВ «Петрівський Квартал 2» за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Правовідносини між сторонами в даній справі є аналогічними правовідносинам сторін у справі № 369/6303/19. Так як пунктом 2.4. договору у справі №369/6303/19 встановлено орієнтовний строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації, пунктом 6.2. встановлено, що у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва понад три місяці від орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва до експлуатації (пункт 2.4. договору) продавець сплачує пеню покупцю в розмірі 0,1 % від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення. Верховним Судом наголошувалося на тому, що строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі конкретно не визначений, у пункті 2.4. договору зазначена не конкретна, а орієнтовна календарна дата прийняття об`єкта будівництва до експлуатації. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 757/39364/15-ц (провадження 61-5917сво18) також зробив висновок, що відповідач вважається таким, що виконав взяті на себе зобов`язання щодо передачі майнових прав позивачу як покупцеві після сукупного настання подій - введення будинку до експлуатації, отримання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта та повного розрахунку покупцем з компанією після обмірів бюро технічної інвентаризації. Оскільки позивачем виконано свої зобов`язання, а відповідачем не виконані в повному обсязі, тому у відповідача не виникло обов`язку передати позивачу майнові права на квартиру, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення пені. Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 752/7721/15-ц (провадження № 61-4139св18). Таким чином, суд з урахуванням вказаних норм матеріального права та релевантної судової практики приходить до висновку, що термін прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначений, вказана орієнтовна дата, з урахуванням того, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правих відносин, вказував на відсутність підстав вважати, що відповідач вчинив цивільно-правове порушення відносно позивача, а це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені) як з ТОВ «Петрівський квартал2», так і з ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН». Щодо стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. П.3 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру передбачено, що ціна майнових прав на квартиру на момент підписання договору становить 320 801,48 грн., що еквівалентно 13 051,64 долм.США. Ціна майнових прав встановлюється в доларах США та оплачується в гривнях. Також погоджений графік сплати, вказаний також в доларах США. Встановлено, що [PERSON] на користь ТОВ «Петрівський квартал 2» сплатила грошові кошти в розмірі 353 708,44 грн. Оскільки ТОВ «Петрівський квартал 2» порушило умови договору, який розривається в судовому порядку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування позивачу інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Перевіривши поданий суду розрахунок, суд приходить до висновку, що з ТОВ «Петрівський квартал 2» підлягає стягненню інфляційні втрати в розмірі 62 535,65 грн. та три відсотки річних в розмірі 9 942,59 грн. П.3 договору купівлі-продажу деривативу передбачено, що ціна договору на момент укладення договору становить 169 999,98 грн., що еквівалентно 6 916,36 дол.США. Встановлено, що [PERSON] на користь ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН»сплатила грошові кошти в розмірі 169 999,98 грн. Оскільки ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» порушило умови договору, який розривається в судовому порядку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування позивачу інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Перевіривши поданий суду розрахунок, суд приходить до висновку, що з ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН»підлягає стягненню інфляційні втрати в розмірі 30 259,82 грн. та три відсотки річних в розмірі 5 183,83 грн. Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене з товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» на користь позивача підлягає стягенню суму сплаченого судового збору у розмірі 5023,51 грн., а також з товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» на користь позивача підлягає стягенню суму сплаченого судового збору у розмірі 3 046,84 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Як вбачається з матеріалів справи 02 лютого 2022 року між Адвокатським об`єднанням «Лезо» та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги №02/02/2022. Відповідно до п. п.1.1, п. 1.2 предметом даного договору є надання Адвокатським Об`єднанням усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справа, які пов`язані чи можуть бути пов`язані з представництвом інтересів, захистом та відновлення порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів. Сторони погодили, що конкретно визначений переліком послуг, які АО надає клієнту, визначається в Додаткових угодах до цього Договору, які є невід`ємною частиною даного договору. Відповідно до п. 2.1.1 АО зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта. Відповідно до п. 2.3.2 клієнт зобов`язаний сплатити гонорар АО в розмірі та в строки погоджені між ними, про що між сторонами буде підписано Акт приймання-передачі наданих послуг,який є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п. 4.2 Гонорар АО погоджується за взаємною згодою сторін, на підставі Додаткової угоди до цього договору, яка є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди №1 від 07 лютого 2022 року до договору про надання правової допомоги №02/02/2022 від 02.02.2022 року клієнт доручає, а АО приймає на себе зобов`язання щодо надання усіма законними методами та способами правничої допомоги Клієнту у досудовому врегулюванні та у разі необхідності судовому спорі з ТОВ «Петрівський квартал 2» та ТОВ «КУА «Андере Ріхтінген» щодо розірвання (припинення) договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру №18/ТШ14-Б від 13.02.2020 року та договору деривату №94592-А/2 від 13.02.2020 року, повернення Клієнту сплачених ним коштів на користь ТОВ «Петрівський квартал-2» та ТОВ «КУА «Андере Ріхтінген» та будь-якими іншими завданнями клієнта в межах даних правовідносин. Відповідно до п. 4 додаткової угоди сторони спільно визначили і погодили, що вартість години роботи АО становить 1 200 грн. Відповідно до п. 5 сторони узгодили, що розмір гонорару АО за надання правничої допомоги за додатковою угодою буде визначений сторонами після надання правової допомоги та буде підрахований з урахуванням витраченого часу на правову допомогу, внаслідок чого між сторонами буде підписано Акт надання послуг. Відповідно до п. 6 сторони дійшли згоди, що клієнт здійснює оплату за надану правничу (правову) допомогу протягом 10-ти днів з моменту повного виконання рішення суду (отримання повної суми коштів на рахунок Клієнта), або ж добровільного виконання Контрагентами за договорами (ТОВ «Петрівський квартал-2» та ТОВ «КУА «Андере Ріхтінген») вимог клієнта за договорами, якщо інше не буде обумовлене сторонами шляхом підписання додаткової угоди. Відповідно до акту виконаних робіт №1 від 06 липня 2022 року до додаткової угоди №1 від 07.02.2022 року до договору про надання правової допомоги №02/02/2022 від 02.02.2022 року вбачається, що загальна вартість робіт складає 39 600 грн. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Зазначене також узгоджується з правовими висновками, наведеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 910/6029/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4387/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Дослідивши, додані представником позивача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал 2» на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 11 000 грн., а також стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову частково. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved