Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , яка дії в свої інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON] , [PERSON] ), та Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орлової Маргарити Акопівни (далі по тексту - відповідач 2, Приватний нотаріус Орлова М.А.) про визнання заповіту від 18.09.2018 року, складеного [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , померлий) та посвідченого Приватним нотаріусом Орловою М.А., зареєстрованого в реєстрі за № 687 недійсним; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер: 4566 від 21.07.2020 року, видавник: Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що видане [PERSON] , [INFO] ; скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер: 53232150 від 21.07.2020, вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною, на об`єкт нерухомого майна: машиномісце №47, сектор Б, загальна площа (кв.м.) 14,6, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту: 2120337480000; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4563 від 21.07.2020 року, видавник: Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що видане [PERSON] , [INFO] ; скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер: 53231984 від 21.07.2020 року, вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною на об`єкт нерухомого майна: квартиру за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту: 2120332680000; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія номер: 4109 від 06.07.2020, видавник: Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що видане: [PERSON] [INFO] , скасування державної реєстрації прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52984617 від 06.07.2020, вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку, кадастровий номер 3223186800:06:002:0100, реєстраційний номер об`єкта:2115947032231; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4103 від 06.07.2020, видавник Гмаль І.М. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що видане [PERSON] , [INFO] ; скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 52984574 від 06.07.2020 вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною на об`єкт нерухомого майна квартиру загальною площею (кв.м) 144,1, житловою площею (кв.м) 128,6, опис: квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту: 2115945301119; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 4106 від 06.07.2020, видавник: Гамаль І.М. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, що видане [PERSON] , [INFO] ; скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 52984531 від 06.07.2020 року, вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною, на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обєкту111565232231. У позовній заяві на обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що у 2008 році [PERSON] придбав для сім`ї доньки (позивача) квартиру у новобудові за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладання договору інвестування будівництва. Оформленням усіх документів займалася позивач. Після здачі будинку в експлуатацію позивач зі своєю родиною зробили ремонт у квартирі та у 2015 році переїхала туди жити. У 2004 році у [PERSON] був діагностований рак (лейкоз), а у подальшому цукровий діабет, вірус імунодефіциту, у зв`язку з чим він отримував тривале лікування у клініці «Гастромед», Ізраїль, а також у інших клініках Ізраїлю, де йому були проведені трансплантації кісткового мозку у 2004 та 2015 роках. Також [PERSON] були проведені чисельні хіміотерапії, після яких він проходив лікування у різних медичних установах України. Хвороба на рак у поєднанні з похилим віком [PERSON] зумовили у нього інші тяжкі хвороби. У 2018 році стан здоров`я [PERSON] помітно погіршився, він періодично втрачав координацію, відбулося суттєве погіршення зору, при цьому зір на лівому оці він втратив повністю. На зустрічах його доньки помічали, що він не може самостійно прочитати надрукований текст, йому доводилося допомагати у читанні. При цьому [PERSON] соромився свого поганого зору перед сторонніми людьми, тому намагався не показувати цю свою хворобу. Позивач також зазначає, що стан здоров`я [PERSON] стрімко погіршувався, у нього помічалися постійна слабкість та зниження уваги, підписував документи не читаючи. У період своєї хвороби, [PERSON] склав декілька заповітів, які у подальшому були скасовані. 18 вересня 2018 року батьком позивача - [PERSON] був складений заповіт, яким усе майно заповідалося відповідачу [PERSON] та малолітньому [PERSON] . У подальшому [PERSON] відмовилася від своєї частки на користь малолітнього сина [PERSON] . Позивач зазначає, що заповідач 15 років поспіль страждав на ряд тяжких захворювань, у період їх загострення у нього відбувалося когнітивне зниження уваги, втрачалася здатність до концентрації, різко падала координація рухів, майже втрачався зір, внаслідок хіміотерапії прийому медикаментів з сильними побічними ефектами в нього втратилася репродуктивна функція, у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач, використовуючи безпорадний стан заповідача, упевнила його у батьківстві малолітнього сина [PERSON] , 2017 року народження, та оформила для цього усі необхідні документи. Станом на 18 вересня 2018 року, на час складання заповіту від імені [PERSON] , внаслідок загального погіршення стану здоров`я та сильного зниження зору він був фактично позбавлений змоги самостійно прочитати текст підписаного ним документу. Також у момент підписання цього заповіту на [PERSON] діяли зовнішні збиваючи фактори, які вплинули на його здатність прочитати заповіт і, відповідно, на його реальне волевиявлення щодо розпорядження майном. Позивач зазначає, що процес складання заповіту нотаріусом Орловою М.А. зайняв більше двох годин, тоді як сам документ складає півсторінки, що не виключає наявність стороннього впливу на заповідача, спонукання до підписання ним саме такого тексту, або підміну змісту заповіту із використанням його безпорадного стану. Окрім цього, позивач зауважує, що чинне законодавство передбачає обов`язок нотаріуса візуально перевірити стан особи, що вчиняє правочин, у разі виникнення будь-яких підозр щодо стану його здоров`я або свідомості. Відмовитися від посвідчення правочину, попросити довідку від лікаря або вчинити дії, визначені ст. 1253 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) і запросити свідків. У кримінальному провадженні № 120201001000007338 від 10.06.2020 року проведено судову-почеркознавчу експертизу № 17-3/1177 від 07.08.2020 року і встановлено, що під час підписання заповіту [PERSON] на нього діяли зовнішні збиваючи фактори, до яких може відноситись і стан здоров`я, і вікові особливості. Також заповідач внаслідок сильної втрати зору проходив на початку 2019 року лікування у Британському офтальмологічному центрі, діагноз - виражені фібротичні зміни на сітківці ока, а також інші вади здоров`я, які полягали у тремтінні рук, втрати концентрації уваги заповідача. З урахуванням цього, позивач сумнівається у можливості [PERSON] прочитати заповіт, а тим більше вголос, з урахуванням вбиваючих факторів, вважає, що заповіт не відповідає дійсному волевиявленню заповідача. [PERSON] мав тісні родинні зв`язки і активно піклувався про своїх доньок, він не міг із об`єктивних та суб`єктивних причин заповісти усе майно [PERSON] , яка була його співмешканкою тривалий час, оскільки, квартира по [ADDRESS] та паркомісце для автомобіля № 47 за цією ж адресою були придбані померлим батьком саме з метою проживання там родини позивачки та її малолітніх дітей. З урахуванням викладеного, позивачка вважає, що на заповідача був вчинений сторонній вплив, внаслідок чого він не маючи змоги самостійно прочитати складений заповіт не реалізував своє дійсне волевиявлення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.10.2020 дану справу передано до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю. 29.10.2020 позивачем подано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2020 також передано до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю. Протоколами автоматизованого розподілу справ між суддями дана справа визначена за суддею Каліушком Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.01.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження, а також ухвалою цього суду від 18.01.2021 року задоволено заяву про забезпечення позову. 15.02.2021 представником відповідача 1 [PERSON] - адвокатом Підіпенко Д.О. було подано відзив на позовну заяву і зазначено, що обставина суттєвого погіршення зору у [PERSON] саме у 2018 році жодним доказом не підтверджена і є надуманою, такою, що не відповідає дійсним обставинам справи. Надана позивачем на підтвердження втрати зору у 2018 році медична документація, жодним чином не підтверджує обґрунтування позову щодо неможливості [PERSON] самостійно читати та писати заповіт під час його складання у 2018 році. Позивачем також не надано жодного доказу на підтвердження тісного спілкування [PERSON] з бувшою дружиною [PERSON] , з доньками та онуками. Відповідач також зазначає, що позивачем не зазначено, як доньки опікувалися батьком, як підтримували його, як супроводжували його до лікарень і в лікарнях, яку реальну допомогу йому надавали протягом всього часу його захворювань, про які йдеться мова у позові. Щодо висновку експерту № 17-3/1177 від 07.08.2020 року, на якому позивач будує позовні вимоги, відповідач вказує, що природні збиваючи фактори (хворобливий стан, вікові зміни тощо) не є факторами, які свідчать про неможливість самостійно писати та читати. З тексту експертизи вбачається, що підставою для проведення експертного дослідження стали обставини виявлення 10.06.2020 року третьою особою [PERSON] (старша донька [PERSON] ) ознак підробки заповіту від 18.09.2018 року, оскільки є видимі розбіжності з заповітом, який був складений [PERSON] 17.09.2005 року. Експертом доведено, що підпис виконано [PERSON] відповідач також вказує на те, що позивачем не надано доказів та не подано одночасно з позовом заяви про витребування доказів - медичної документації. Питання щодо можливості розпорядитися власним майном на власний розсуд є виключним абсолютним правом спадкодавця. І це не наділяє правом інших осіб ставити під сумнів волю спадкодавця за надуманими підставами, а вимагає від них прийняття та поваги до такого волевиявлення, навіть якщо це не співпадає з їх власним волінням та бажанням. Зазначені у позові обставини щодо спірного батьківства [PERSON] по відношенню до сина [PERSON] , 2017 року народження, відповідач вважає наклепом. Обґрунтування позову в частині вчинення стороннього впливу не конкретизоване та не підтверджене жодним доказом. Навіть у документації, наданої позивачем до позову зазначено, що свідомість заповідача ясна і він орієнтований у просторі та часі. 04.03.2021 представником позивача - адвокатом Боряк Г.Л. подано відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що на її думку відповідач 1 свідомо приховує факт лікування [PERSON] в офтальмологічному центрі, очевидно уникаючи надання дійсної медичної документації з приводу лікування померлого [PERSON] у медичній компанії ТОВ «Британський офтальмологічний центр», надавши лише титульний аркуш виписки медичної картки. Позивач вважає, що відповідачем не надано в повному обсязі дані для спростування обставин, викладених у позові. Позивач вважає, що хворий пройшов медичне лікування у профільній установі, з доданої до відзиву медичної документації вбачається замутнення кришталиків лівого та правового ока, яке називається катарактою, та надані медичні висновки, із яких слідує, що пацієнт повільно орієнтований у просторі. 07.05.2021 представником відповідача 1 подано заперечення на відповідь на відзив. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача - адвокат [PERSON] зазначила, що медична документація форми № 025/о зберігатися в реєстратурі амбулаторно-поліклінічного закладу, а не у пацієнта; [PERSON] підписав текст заповіту сам, відповідно, міг і прочитати текст. Відповідач звернула увагу на те, що заповіт був складений у вересні 2018 року, станом на день підписання заповіту [PERSON] на зір не скаржився, до офтальмологів не звертався. Це стосується і повільної орієнтації у просторі. Станом на 18.09.2018 року [PERSON] у просторі орієнтувався та сторонньої допомоги не потребував. В Британському офтальмологічному центрі Клюзнер О.В. лікування не отримував, а проходив обстеження. 07.05.2021 представником відповідача 1 подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а також оригіналу висновку експерта (комісійної судово-медичної експертизи) №38К КЗКОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» відносно стану здоров`я [PERSON] , складеного на замовлення адвоката Піліпенка Д.О. в межах розгляду даної справи №761/34064/20. В судове засідання, яке відбулось 12.05.2021, сторони не з`явились, однак судом під час дослідження матеріалів справи виявлено, що позовна заява не відповідає вимогам стст. 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), про що винесено відповідну ухвалу та надано позивачу строку на усунення виявлених недоліків. 17.06.2021 представником позивача на вимогу ухвали суду від 12.05.2021 подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.07.2021 даний позов залишено без розгляду. 06.07.2021 представником відповідача 1 подано заяву про скасування заходів забезпечення позову. 12.07.2021 представником позивача подано апеляційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 05.07.2021 про залишення даного позову без розгляду. 15.07.2021 представником позивача подано заперечення на заяву про скасування заходів забезпечення позову. Постановою Київського апеляційного суду від 23.09.2021 ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 05.07.2021 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 26.10.2021 року дана цивільна справа надійшла на адресу Дарницького районного суду м. Києва та у встановленому ЦПК України порядку передана у провадження судді Каліушка Ф.А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2022 в задоволенні заяви представника відповідача 1 про скасування заходів забезпечення позову відмовлено. В судове засідання, яке відбулось 16.02.2022, з`явились представник позивача, відповідач 1 та її представники, під час якого судом були вирішені клопотання представника позивача про витребування доказів, про що винесені відповідні ухвали. 07.06.2022 на виконання вимоги ухвали суду від 16.02.2022 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Іриною Миколаївною (далі по тексту - третя особа, Приватний нотаріус Гамаль І.М.) надано копію спадкової справи №26/19 щодо спадкового майна, що відкрилось після смерті [PERSON] 21.07.2022 на виконання вимоги ухвали суду від 16.02.2022 Приватним нотаріусом Орловою М.А. подано завірені копії заповіту [PERSON] від 18.09.2018 року та витяг з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо посвідчення даного заповіту. В підготовче судове засідання, яке відбулось 02.08.2022, з`явились представники відповідача 1, які проти призначення справи до розгляду по суті та закриття підготовчого засідання не заперечували. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.08.2022 закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 13.10.2022. 12.10.2022 представником позивача - адвокатом Боряк Г.Ю. подано заяву про відвід судді Каліушку Ф.А. з посиланням на те, що суддя неодноразово виявляв упередженість та всіляко перешкоджав стороні позивача у доступі до правосуддя, у наданні доказів на доведення правової позиції, чим фактично позбавив позивача на реалізацію процесуальних прав, визначених ЦПК України, а отже є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. Свою заяву мотивувала незгодою з ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2021, якою суддею Каліушком Ф.А. позов залишено без руху, та від 05 липня 2021, якою позов був залишено без розгляду, та яка у подальшому була скасована апеляційним судом, а також діями судді під час проведення підготовчого судового засідання, зокрема, відмовою у задоволенні заявлених представником позивача клопотань про долучення до матеріалів справи доказів та відкладення розгляду справи. В судове засідання, яке відбулось 13 жовтня 2022, ані позивач, ані її представник не з`явились. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.10.2022 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Каліушка Ф.А. від розгляду цивільної справи №761/34064/20 (провадження №2/753/3049/22). Окрім того, 12.10.2022 представником позивача - адвокатом Боряк Г.Ю. подано заяву про відмову від позову з підстав упередженого ставлення суду до сторони позивача, розгляд якої судом було перенесено для з`ясування особистої думки позивача з приводу відмови від позову, у зв`язку з чим, явка позивача в судове засідання була визнана обов`язковою. В судове засідання, яке відбулось 20.12.2022, позивач та її представник не з`явилися, при цьому останньою надіслано на адресу суду клопотання про розгляд заяви про відмову від позову за її відсутності та відсутності позивача. Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.12.2022 відмовлено у прийнятті відмови представника позивача від позову, оскільки вона пов`язана не з волевиявленням на припинення судового розгляду по суті спору, а з упередженим ставленням суду. Неявка позивача та її представника унеможливило роз`яснення стороні наслідків відповідної процесуальної дії та перевірку повноважень представника позивача на їх вчинення. Треті особи в судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, при цьому у матеріалах справи від них є клопотання про розгляд справи за відсутності третіх осіб. Водночас, відповідно до приписів частини 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено: якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що позивач та її представник були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи і той факт, що справа перебуває у провадженні суду майже 2 роки, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони позивача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання за наявними матеріалами, враховуючи що неявка позивача не є перешкодою для розгляду справи, а свої доводи позивачем та її представником викладені у позовній заяві та заявах по суті. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який у відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.10.1979 року був батьком позивачки. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. заведено спадкову справу щодо майна померлого №26/19. Судом встановлено, що 18.09.2018 року [PERSON] склав заповіт, яким все належне йому майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде йому належати на момент смерті заповів [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , та своєму сину [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловою М.А. і зареєстрований в реєстрі за №687. Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджувала, що її батько, на час складання заповіту 18 вересня 2018 року, внаслідок загального погіршення стану здоров`я та сильного зниження зору був фактично позбавлений змоги самостійно прочитати текст підписаного ним документу; у момент підписання цього заповіту на заповідача діяли зовнішні збиваючи фактори, які вплинули на його здатність прочитати заповіт і відповідно на його реальне волевиявлення щодо розпорядження майном; позивач не виключає наявність стороннього впливу на заповідача, спонукання до підписання ним саме такого тексту, або підміну змісту заповіту із використанням його безпорадного стану. Позивач вважає, що на заповідача був вчинений сторонній вплив, внаслідок чого він не маючи змоги самостійно прочитати складений заповіт не реалізував своє дійсне волевиявлення. Отже, позивач просить визнати заповіт від 18.09.2018 року недійсним з підстав недотримання форми заповіту, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, перебування заповідача у безпорадному стані. Так, судом встановлено, відповідно до висновку експерта № 17-3/1177 Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07.08.2020 підпис та рукописний напис від імені [PERSON] на бланку серії ННК 003387 у графі «підпис» виконано [PERSON] під впливом збиваючих факторів природного характеру (хворобливий стан, вікові зміни тощо). Відповідно до первинного огляду при поступленні до стаціонару від 17.12.2019 року проведеного в Клініці «Оберіг» в анамнезі захворювання зазначено, що у пацієнта ( [PERSON] ) діагностовано гострий лейкоз з 2004 року, переніс трансплантацію кісткового мозку у 2004 та 2015 роках. Самопочуття покращувалося. Протягом останніх 6 місяців. Стверджує, що наросла слабкість, утомлюваність, має місце порушення координації рухів. В липні 2019 року різко втратив зір на правому оці. Проходив недавно проходив обстеження в Британському офтальмологічному центрі. Згідно даних об`єктивного огляду, зазначених у консультативному висновку невролога Клініки «Оберіг» від 17.12.2019 свідомість [PERSON] ясна, орієнтований у просторі та часі), увага знижена, легке когнітивне зниження. [PERSON] звертався за медичною допомогою до медичного центру Хаїма Шиби, Ізраїль 24.01.2019 року. За даними фізичного огляду встановлено: пацієнт в свідомості, орієнтований у просторі та часі, але повільно, розмовляє нормально, поля зору нормальні, рух очей без ністагму, симетрія обличчя та нормальна сенсорна функція, мова в нормі, атрофія та фасцикуляція відсутні, рефлекси живі й рівні. Лікарем під час обстеження не встановлено гострої неврологічної проблеми. Крім того, відповідно до висновку клініки загальної неврології медичного центру Хаїма Шиби, Ізраїль за результатами обстеження 22.01.2019 у пацієнта встановлено: хронічну цервікальну радикулопатію, слабку аксональну сенсомоторну полінейропатію, двосторонню ліктьову нейропатію, локалізовану в ліктьовому сегменті, сильніше зліва, легку правобічну медіанну нейропатію, локалізовану в зап`ястному каналі; ймовірні залишкові зміни після невропатії лівої малогомілкової кістки, незважаючи на нормальний сідничний м`яз, зберігається ДД з поперековою радикулопатією. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого № 1019/9966 від 15.10.2019 року ТОВ «Британський офтальмологічний центр» зазначено, що раніше лікування не проводилося, скарги заперечує. У виписному епікризі відділення гематоонкології Медичного центру Хаїма Шиби, Ізраїль, від 24.03.2015 на момент виписки були поставлені діагнози: гострий мієлоїдний лейкоз, нейропенічна лихоманка, пневмонія, легіонельозна пневмонія, семпицемія, викликана бета-лактамазою розширеного спектра, судоми, порушення ферментів печінки. В історії хвороби Інституту гематоонкології Медичного центру Хаїма Шиби, Ізраїль від 26.04.2015 зазначено, що пацієнт виписаний з лікарні у загальному гарному стані. Відповідно до виписного епікризу відділення гематоонкології Медичного центру Хаїма Шиби, Ізраїль від 11 травня 2015 у [PERSON] зафіксоване одужання 28.12.2015. Мазок крові від 03.03.2015 показав відсутність бластних клітин. Пацієнта виписали 08.03.2015 у стадії цитогенетичної ремісії кісткового мозку. Пацієнта виписали до дому у нормальному загальному стані. У виписці клініки загальної неврології Медичного центру Хаїма Шиби, Ізраїль від 22.01.2019 [PERSON] звернувся до клініки із скаргами на слабкість та оніміння рук та звисання лівої ступні. За результатами дослідження було встановлено: слабка аксональна сенсорно-моторна полінейропатія; легка форма ураження функціі серединного нерва в променезапястного суглоба правої руки; двостороння ульнарнанейропатія суглобів; неактивна хронічна шийна радикулопатія; хронічні нейрогенні зміни в ТА зліва, очевидно це залишкове явище після перенесеної лівосторонньої перонеальної невропатії, існує диференціальний діагноз поперекової радикулопатії. 02.09.2020 [PERSON] звернувся до Медичного центру «Рабін», Ізраїль. У висновку за результатами прийому вказано, що офтальмологічними захворюваннями не страждав, протягом двох попередніх до прийому тижнів, в кінці липня 2019 року почав скаржитися на різке зниження зору на правому оці, при цьому болів та інших скарг не було. Лікарем діагностовано виражений ретиніт справа, диференційний діагноз інфекційний процес на тлі рецидиву основного захворювання. У листі директора відділу трансплантації кісткового мозку Медичного центру Хаїма Шиби Авічая Шимоні від 11.10.2020 року вказано, що [PERSON] був хворим на мієлоїдний лейкоз, знаходився під наглядом більше 10 років, за останні кілька років бачився з ним раз на кілька місяців, він був у нормальному та психічному стані. З листа медичного координатора Вікторіі Цан Медичного центру Хаїма Шиби від 15.10.2020 вбачається, що заповідач був хворим на гострий мієлоїдний лейкоз і вона близько 10 років виконувала функції його особистого координатора від імені медичного центру. Вона супроводжувала його на всіх обстеженнях і процедурах. Протягом всього перебування з ним, він був у нормальному психічному стані. Пацієнт завжди був проникливим, співпрацював зі своїм медичним та сестринським персоналом, відповідав та говорив злагоджено та доречно. Відповідно до висновку комісійного експертного дослідження № 38/к Київського обласного бюро судово-медичної експертизи, проведеного в порядку ст. 106 ЦПК України за заявою представника відповідача - адвоката Піліпенко Д.О., з 16.04.2021 по 27.04.2021 комісія експертів прийшла до висновків, що станом на 18.09.2018 року (підписання заповіту) [PERSON] мав такий стан здоров`я та зору, які дозволяли йому самостійно без сторонньої допомоги відвідати нотаріуса та можливість прочитати, у тому числі в голос текст заповіту. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження людини на випадок своєї смерті. Правилами ст. 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України). Відповідно до частини 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Також згідно з положеннями статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-9цс12 від 29.02.2012 р., № 6-1531цс16 від 28.09.2016 р., а також постановах Верховного Суду від 14.11.2018 р. у справі № 61-5896св18; від 26.09.2018 р. у справі № 344/7145/15-ц; від 19.04.2019 р. у справі № 219/11577/15-ц; від 18.09.2019 р. у справі № 311/3823/15-ц; від 03.02.2022 р. у справі № 520/8118/17). Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 18.09.2019 р. у справі № 311/3823/15-ц, від 11.11.2019 р. у справі № 496/4851/14-ц). Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з викладених вище підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення сторона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними. Позивач та її представник з клопотанням про призначення такої експертизи в порядку та строки, визначені ЦПК України, не зверталися. Відповідно до чч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд зауважує, що однією з підстав даного позову, тобто обставинами, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач вказує чинення стороннього впливу на заповідача, спонукання його до підписання саме такого тексту заповіту, використання його безпорадного стану, викликаного незадовільним станом здоров`я. Під час розгляду справи не встановлено жодних обставин, які б вказували на те, що волевиявлення заповідача по складенню ним 18.09.2018 року заповіту на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Жодних обставин, які б свідчили про те, що заповіт від 18.09.2018 року був складений заповідачем під впливом фізичного або психічного насильства, або що [PERSON] під час складення заповіту через стійкий розлад здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, судом не встановлено. Будь-яких достовірних і підтверджених даних про абсолютну неспроможність заповідача [PERSON] в момент вчинення правочину, а саме складення ним 18.09.2018 року заповіту на користь відповідачів, розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, матеріали справи не місять і жодних доказів цього позивачем до суду не надано. Доводи позивача з цього приводу є її власними припущеннями, які наявними доказами не підтверджені і повністю спростовуються матеріалами справи. Щодо обґрунтування позову про неможливості заповідача прочитати заповіт, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). З системного аналізу наведених норм можна дійти висновку, що якщо заповідач має фізичні вади, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. Недотримання вказаної вимоги щодо форми заповіту та його посвідчення відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша та друга статті 1257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України». Отже, враховуючи інформацію щодо стану здоров`я заповідача, яка міститься у медичній документації, доданої до матеріалів даної цивільної справи, факт підписання заповіту власне заповідачем, висновок комісійного експертного дослідження №38/к Київського обласного бюро судово-медичних експертиз, суд приходить до висновку: заповіт, складений [PERSON] 18.09.2018 року, відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, підписаний власноруч заповідачем, посвідчений нотаріусом. Судом не встановлено, що у момент складення заповіту у [PERSON] були фізичні вади або хвороби, які позбавляли його здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача суду позивачем надано не було. Отже, було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту. При цьому, відповідно до вимог ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно зі стст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем, на переконання суду, не надано належних та допустимих доказів в розумінні стст. 76-78 ЦПК України, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які вона посилається у позові, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних (Постанова КЦС ВС від 24 листопада 2021 року у справі № 675/347/18-ц). За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають. Зважаючи на відмову суду в задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним, не підлягає задоволенню і вимоги про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень. Щодо заявлених вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орлової М.А. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Статтею 175 ЦПК України передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, заявлені [PERSON] позовні вимоги до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орлової М.А. не підлягають задоволенню також з підстав, що вони заявлені до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача, оскільки будь-яких клопотань під час розгляду справи щодо його заміни позивачем заявлено не було. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed