Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

В серпні 2022 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Ковальов А.І.,звернулася до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житлом,а саме: будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що вона є власником зазначеного будинку. Відповідачі не проживають в будинку без поважних причин понад один рік, а саме з 26.06.2020 року. На теперішній час реєстрація відповідачів в належному їй будинку чинить певні перепони у розпорядженні власністю. В добровільному порядку з місця реєстрації відповідачі не знялися. Посилаючись на ст.ст.319, 321, 405 ЦК України, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 28.09.2022 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 18.10.2022 року до участі у справі залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 11.11.2022 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ковальов А.І. (а.с.11) в судове засідання надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти розгляду справи в заочному порядку (а.с.59). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.17-19, 39, 41, 43-46, 57), заяву про розгляд справи за їх відсутності не надали, причини неявки суду не повідомили, відзив не надали. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради подав заяву про розгляд справи у відсутність їх представника (а.с.47). Суд на підставі ст.ст. 223, 280-281 ЦПК України, за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів в заочному порядку. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, на підставі ст.ст.247, 279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.02.2021 року та витягом з реєстру прав власності (а.с.8, 9, 11). Відповідно до довідки Квартального комітету №42 від 05.05.2022 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Факт реєстрації відповідачів у зазначеному будинку також підтверджується і довідками Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради від 28.09.2022 року (а.с.17-19). Згідно ст.150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді цієї справи суд враховує правову позицію об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 № 200/17337/17 (61-865сво21), відповідно до якої наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до довідки Квартального комітету №42 від 05.05.2022 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 26.06.2020 року (а.с.10). Таким чином, судовим розглядом справи встановлено, що за місцем реєстрації тривалий час (більше року) не проживають, отже є такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Будь-які підстави для збереження за ними права користування цим житловим приміщенням відсутні, у зв`язку з чим суд вважає, що права позивача підлягають захисту та приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.2,3,4 ст.29 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , даним рішенням не порушуються з огляду на те, що вона у спірному будинку не мешкає з 2020 року. Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. У відповідності до ч.5, 6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Постановою Кабінету Міністрів №1068 від 30.08.2007 року «Про затвердження типових положень про службу у справах дітей» затверджено типові положення про службу у справах дітей, які не містять повноважень служби про надання дозволу при вирішенні питань про визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської міської ради просив суд прийняти рішення не порушуючи права дітей. Висновок щодо доцільності знімати з реєстрації неповнолітню [PERSON] , [INFO] суду не подав. Неповнолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання в спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно залишити по фактично понесеним.

Outcome: partial