Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

10.11.2021 року до суду звернулася позивач, [PERSON] , з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення до відповідача [PERSON] 19.11.2021 року отримана довідка про реєстрацію відповідача фізичної особи Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19.11.2021 року відкрите провадження по цивільній \~ \~ \~ \~ справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання 02.02.2022 року. В якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору до участі в справі залучений [PERSON] . 02.02.2022 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 04.04.2022 року за клопотанням позивача. 04.04.2022 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 15.06.2022 року в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи. 15.06.2022 року проведене підготовче судове засідання . Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 03.08.2022 року. 03.08.2022 року в судовому засіданні оголошена перерва до 17.10.2022 року в зв`язку з необхідністю уточнення адреси домоволодіння. 17.10.2022 року розгляд справи в судовому засідання відкладений до 02.11.2022 року в зв`язку із неявкою відповідача у призначене судове засідання. 02.11.2022 року справа не розглядалась в зв`язку із хворобою судді. Справа призначена до розгляду на 07.12.2022 року Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий . Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 07.12.2022 року в судовому засідання оголошену вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог за уточненою позовною заявою позивач просить усунути перешкоди в користуванні належним їй житловим будинком [ADDRESS] шляхом примусового виселення відповідача із даного житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: вона є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договорами купівлі-продажу від 27 березня 2015 року, які були посвідчені державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстровані в реєстрі з № 718 і № 721. В даному будинку зареєстрований та проживає її син, [PERSON] , [INFO] . Крім цього в належному їй житловому будинку без її дозволу періодично проживає знайома її сина, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] . Дані факти підтверджуються будинковою книгою та Актом депутата Верхньодніпровської міської ради, [PERSON] . Поведінка [PERSON] , є неналежною та такою, що порушує її права: вона часто зловживає спиртними напоями та провокує її сина до подібних дій. В результаті чого [PERSON] , постійно вчиняє сварки та бійки. Своїми діями відповідачка перешкоджає їй користуватись її власністю, на даний час вона навіть не має можливості потрапити до себе додому. Більше того, вона боїться відповідачку, так як остання постійно погрожує їй розправою, останнім часом [PERSON] , дійсно почала втілювати свої погрози в життя. У серпні 2021 року [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, спричинила їй тілесні ушкодження, після чого вона потрапила до лікарні, що підтверджується випискою -епікрізом № 1854/21. Відповідачка не є членом її сім`ї та з нею не проживає однією сім`єю, спільного господарства з нею не веде та не пов`язана з нею спільним побутом. У стані алкогольного сп`яніння відповідачка проклинає її, погрожує її здоров`ю та заподіяння їй смерті, вдається до рукоприкладства стосовно неї, що неодноразово зафіксовано правоохоронними органами. Вона є власником зазначеного будинку і має право вимагати усунення перешкод щодо користування своїм майном, що й стало підставою звернення до суду. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Давши пояснення фактично викладені в позовній заяві. Крім того позивачка пояснила, що відповідачка на даний час продовжує періодично проживати в належному їй будинку. Її син, який раніше проживав в даному будинку, на даний час несе службу в Збройних Силах України. Відповідачка у його відсутність приводить до будинку сторонніх осіб, разом з ними розпиває спиртні напої. До будинку ставиться неналежно. Не підтримує в ньому чистоту і порядок. Її до будинку не пускає. Як тільки вона намагається потрапити до будинку відповідачка, виражається на її адресу нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, в тому числі і шляхом виставленні інформації на офіційному сайті судової влади. Відзив на позовну заяву не надала. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності та право користування житлом. Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу від 27 березня 2015 року, які були посвідчені державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та зареєстровані в реєстрі з № 718 і № 721. В даному будинку зареєстрований та проживає син позивачки, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними домової книги. Крім цього в належному житловому позивачці будинку без дозволу позивачки періодично проживає знайома її сина, [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] . Дані факти підтверджуються будинковою книгою та Актом депутата Верхньодніпровської міської ради, [PERSON] . За доводами позивачки поведінка [PERSON] , є неналежною та такою, що порушує її права: відповідачка часто зловживає спиртними напоями та провокує її сина до подібних дій. В результаті чого [PERSON] , постійно вчиняє сварки та бійки. Своїми діями відповідачка перешкоджає позивачці користуватись її власністю, на даний час вона навіть не має можливості потрапити до себе додому. Більше того, вона боїться відповідачку, так як остання постійно погрожує позивачці розправою, останнім часом [PERSON] , дійсно почала втілювати свої погрози в життя. У серпні 2021 року [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, спричинила їй тілесні ушкодження, після чого вона потрапила до лікарні, що підтверджується випискою -епікрізом № 1854/21. Крім того зазначені факти підтверджуються показаннями свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з домоволодінням позивачки. Відповідачка, [PERSON] , приблизно протягом трьох років проживає в домоволодінні позивачки. Раніше вона проживала із чоловіком, сином позивачки. На даний час син позивачки проходить службу в Збройних Силах України. [PERSON] , систематично пиячить, приводить до будинку сторонніх чоловіків. [PERSON] , конфліктна, в стані алкогольного сп`яніння, вчиняє бійки, кидається на людей. Від неї немає спокою нікому. Позивачкою та сусідами постійно викликається поліція з метою вгамувати [PERSON] . Виселити її добровільно немає змоги. З оглянутого в судовому засіданні відеозапису було встановлено, що відповідачка перебувала в будинку позивачки в стані алкогольного сп`яніння. Лаялась з позивачкою, яка прохала її звільнити належний їй будинок. При цьому по телефону говорила із сином позивачки щодо свого проживання в цьому будинку. Почувши заперечення [PERSON] , щодо дозволу проживати в спірному будинку, прийшла в стан сильної агресії, почала виражатись на його адресу та адресу позивачки нецензурною лайкою, погрожувала розправою. Хватала речі, які потрапляли під руки та замахувалась ними. Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є приватною власністю позивачки. Відповідно до ст.. 150 ЖК УРСР - Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1, 2 ст. 167 ЖК УРСР - Наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як вбачається з матеріалів справи відповідачка не є членом сім`ї позивачата не є наймачем будинку позивачки. Так як згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР - До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачка не є близькою родичкою позивачки, а також не проживала разом з позивачкою та не вела з нею спільне господарство. За доводами позивача відповідачка проживала в належному їй будинку з дозволу її сина, але вона як власник даного будинку. дозволу на проживання відповідачки в спірному будинку не надавала. Таким чином відповідачка відноситься до тимчасових жильців. Оскільки відповідачка проживала в житловому приміщенні, належному позивачці, з дозволу сина позивачки, плату за проживання в житловому приміщенні не здійснювала. Відповідачка не перебувала та не перебуває в шлюбно-сімейних відносинах ні з позивачкою, ні з її сином. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 98 ЖК УРСР - Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. З іншого боку, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У цій справі вирішується спір, який виник між власником будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників спору і застосування, зокрема, статей 391, 395, 406 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УРСР. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). При вирішенні спору судом враховуються обставини, встановлені у Постанові Верховного Суду України у справі № 489/4867/16-ц від 21.02.2018 року в якому зазначається, що оскільки суди встановили, що позивач є власником квартири, і як власник цього майна надала право відповідачу користуватись ним. Відповідач спільним побутом із позивачем не була пов`язана. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилась в квартиру і набула право користуванням чужим майном (кімнатою в квартирі), яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. На підставі вищевикладеного оцінюючи баланс прав та інтересів сторін спору, суд вважає, що наявні підстави для виселення відповідачки з будинку позивача. Оскільки відповідачка не була членом сім`ї як позивачки так і її сина, третьої особи [PERSON] . Не пов`язувалась із позивачкою спільним побутом. На даний час третя особа, [PERSON] , заперечує проти продовження проживання відповідачки у спірному домоволодінні. В свою чергу відповідачка, проживаючи в домоволодінні позивачки порушує як право власності позивачки на спірне домоволодіння. Не пускає позивачку до житлового приміщення, не дає можливості користувались ним. Крім того відповідачка порушує правила співжиття, чинить сварки, погрожує позивачці фізичною розправою, спричиняє тілесні ушкодження, що підтверджується наданими позивачкою доказами. Відповідачка сама не підтримує житлове приміщення в належному стані та перешкоджає в цьому позивачці. Відповідач будь-яких доказів на спростування вищевикладеного не надала. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908.00 грн.

Outcome: approved