Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого на підставі ордеру на надання правничої правової допомоги діє адвокат Сакун В.А., звернувся до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» з позовом про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог вказав, що в період з 06.02.1995 по 11.09.2015 та з 08.10.2015 по 28.10.2021 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», де працював гірником очисного забою. Під час роботи 13.05.2004 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав перелам внутрішньої гомілки, нижньої треті малої гомілкової кістки лівої гомілки зі зміщенням, забійну рану голови, що підтверджується актом за формою Н-1 №14 від 15.05.2004 року. Також на підприємстві був складений акт за формою П-4 про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22.09.2022 року, за яким було встановлено професійне захворювання хронічну радикулопатію L5, S1 в стадії загострення з вираженим динамічним порушенням, м`язево-тонічним та больовим синдромами, хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, прискорений пневмофіброз. 28.09.22021 Міжрайонною травматологічною МСЕК м.Покровськ позивачу було встановлено 65% втрати працездатності безстроково. Зазначаючи на те, що ушкодженням здоров`я на виробництві йому спричинено моральну шкоду, що обумовлюється глибиною фізичних та моральних страждань, ступенем втрати професійної працездатності в розмірі 65 %, визначеного безстроково, неможливістю відновлення попереднього фізичного стану, тяжкістю і незворотністю змін у буденному житті, що потребує від нього докладання зусиль для підтримки своєї життєдіяльності та підтримки здоров`я, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 500000 грн. Вказує, що іншого такого позову з тими самими вимогами до цього ж самого відповідача ним не пред`являлося, судові витрати позивач не передбачає. Згідно відзиву\~на позовну\~заяву,\~відповідач позовні\~вимоги не\~визнає в\~повному обсязі.\~Аргументами на\~користь своєї\~позиції наводить недоведеність позивачем вини відповідача в отриманні ним 65 % втрати працездатності, відсутність доказів спричинення йому моральної шкоди, невиправдано завищений розмір моральної шкоди. Звертає увагу суду, що при прийнятті на роботу позивача було попереджено про умови праці, небезпечність і шкідливість виробничих факторів та можливість їх впливу на його здоров`я. Разом з тим, позивачем свідомо було прийняті ці умови праці, за які він протягом всього часу роботи отримував відповідні пільги і компенсації. До того ж, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві позивач отримує страхові виплати. Зазначає, що під час роботи на підприємстві позивач проходив медогляди, за результатами яких визнавався придатним до роботи. Перші звернення позивача за медичною допомогою з приводу попереково-крижової радикулопатії та хронічного бронхіту мали місце лише в 2018 та 2019 році, а звільнився він з роботи 28.10.2022 не за станом здоров`я, а у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Втрата працездатності встановлена позивачу тільки у 2022 році, група інвалідності є робочою. Відсоток втрати працездатності, на думку представника відповідача, факт спричинення моральної шкоди не підтверджує. Зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, медично-консультаційної або медично-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні прояви стану постраждалого. Вважає, що визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 500\~000 грн., позивач має на меті незаконне збагачення, так як такий розмір не узгоджується з засадами розумності і домірності. При вирішенні спору просить дотриматися розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, врахувати складне економічне становище підприємства, на підтвердження якого надає бухгалтерську довідка з кредиторською заборгованістю і податковим боргом. Встановивши характер спірних правовідносин та надавши оцінку дослідженим доказам, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» у трудових відносинах з 06.02.1995 по 11.09.2015 та з 08.10.2015 по 28.10.2021 року, де працював електрослюсарем підземним, гірником очисного забою з повним робочим днем у шахті, що вбачається з його трудової книжки (а.с.10-11). 28.10.2021 він був звільнений з ДП «ВК «Краснолиманська» за власним бажанням у зв`язку невиконанням власником законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.11). 13.05.2004 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого він отримав перелом внутрішньої гомілки, нижньої треті малої гомілкової кістки лівої гомілки зі зміщенням, забійну рану голови. Згідно акту Н-1 від 15.05.2004 №14, причиною настання нещасного випадку стала особиста необережність постраждалого (а.с.11-15). Відповідно до висновку комісії з розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем 13.05.2004, нещасний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом. Вина потерпілого згідно зазначеного акту склала 50% (а.с. 11-15). Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії клініки професійних захворювань Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І.Кундієва Національної академії медичних наук України» від 03.08.2022 №27/689, де проходив обстеження позивач [PERSON] , у нього було виявлено хронічну радикулопатію L5, S1 праворуч в стадії загострення з вираженими статико - динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромом, хронічний бронхіт П cт. фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмофіброз ЛН 1- II ст. (першого - другого ст.), а також вперше виявлено хронічне професійне захворювання, отримане ним під дією несприятливих виробничих факторів фізичного навантаження, робочої пози, пилу, параметри яких перевищували допустимі величини. Позивачу протипоказана робота в умовах дії пилу, токсичних та подразнюючих речовин, несприятливого мікроклімату, фізичного навантаження, вимушеної робочої пози; рекомендовано спостереження та лікування у невропатолога, терапевта, профпатолога за місцем проживання, динамічне спостереження клініки профзахворювання ДУ «ІМП імені Ю.І.Кундієва НАМН», курси відновлюючого лікування, санаторно-курортне лікування в санаторіях неврологічного та пульмонологічного профілю (а.с.22-23). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22.09.2022 підтверджено, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання є важкість праці: потужність зовнішньої роботи при фізичному динамічному навантаженні (з переважною участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 68,1-76,5 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; потужність зовнішньої роботи при фізичному динамічному навантаженні (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 74-182,1 Вт, при нормативному значенні - 90 Вт; пил переважно фіброгенної дії - фактична величина 85-95,4 мг м3, при нормативному значенні -10 мг/м3 (п.18) (а.с.16). Виробничий стаж роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих факторів складає 26 років 11 місяців 26 днів, загальний стаж - 31 рік 10 місяців 22 дні, стаж за професією 22 роки 00 місяців 12 днів (п.12 акту). 28.09.2022 травматологічною МСЕК м.Покровськ позивачу вперше встановлено 65% втрати працездатності за профзахворюванням безтерміново, з яких 30% - профрадикулопатія, 20%- хронічний бронхіт, 15% повт. трудове каліцтво. Встановлено інвалідність 3 групи. Рекомендовано медикаментозне лікування (а.с.4 зв.). \~\~\~\~\~\~ Правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими і регулюються\~ст.237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 3 Конституції України визначенор, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ч.4 ст.43\~та ч.1 ст.46 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 6 Закону України «Про охорону праці»\~визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно\~\~ст.13 зазначеного Закону\~роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці, оскільки державна політика в галузі охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. А відповідно до\~ст.153 КЗпП України\~саме на власника або уповноважений ним орган покладається забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці. Відповідно до частини першої\~ст.1168 ЦК України\~моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з частинами першою, п`ятою\~ст.23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~\~покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, за наявності причинного зв`язку. Оскільки всі перелічені умови знайшли своє відображення в матеріалах справи та судом встановлено, що позивач отримав професійне захворювання безпосередньо під час виконання трудових обов`язків на підприємстві, яке належним чином не забезпечило безпечних умов праці, суд погоджується з доводами позивача, що саме діями відповідача йому спричинені моральні страждання, пов`язані із професійним захворюванням, які негативно впливають на його життєву активність, позбавляючи можливості вести повноцінний спосіб життя, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі до вжиття заходів, направлених на лікування і підтримку здоров`я, що тягне за собою моральні страждання.\~\~Тобто, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди Доводи представника відповідача про відсутність вини роботодавця та про те, що позивач, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, відбно обрав місце роботи і сам сприяв розвиненню професійного захворювання, тривалий час продовжуючи працювати в таких умовах, не дбаючи про особисту безпеку і здоров`я,\~суд не\~бере до\~уваги,\~вважаючи їх\~безпідставними, оскільки статтею 153 КЗпП України на власника або уповноваженого ним органу покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та впровадження сучасних засобів техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечення санітарно-гігієнічних умов, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників, а причиною виникнення професійного захворювання позивача є саме робота у шкідливих та небезпечних умовах. Не бере суд до уваги і доводи відповідача про відсутність доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки факт втрати професійної працездатності, незалежно від відсотку, сам по собі вже свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди і не вимагає необхідності документального підтвердження її глибини і тривалості, на чому наголошує відповідач, так як Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві або від профзахворювання лише на підставі висновку МСЕК, не існує. До того\~ж,\~як констатував\~Конституційний Суду\~України у\~п.4.1\~рішення №\~1-рп/2004\~від 27.01.2004,\~ушкодження здоров`я,\~заподіяні потерпілому\~під час\~виконання трудових\~обов`язків,\~незалежно від\~ступеня втрати\~професійної працездатності,\~спричиняють йому\~моральні та\~фізичні страждання. Отже, доводи відповідача не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди. Вирішуючи питання розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Частиною третьою ст.23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Критеріїв майнового виміру фізичних та душевних страждань законодавством не визначено. Тому при вирішенні питання стягнення моральної шкоди суд, діючи в межах своїх дискреційних повноважень, враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, суттєвість вимушених змін у житті позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. \~ \~ \~ \~Заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., позивач зазначає, що, втративши працездатність на 65% , він став непрацездатним, не може вести повноцінний спосіб життя, від чого відчуває фізичні страждання та психологічний дискомфорт. В нього знизилася життєва активність, погіршилися відносини з оточуючими, відчуває себе нікчемним і незахищеним. Окрім втрати професії, він не може виконувати побутові роботи, пересуватися, нахилятися, ходити на тривалі відстані у зв`язку з існуванням протипоказань до цього. Зазначаючи на вказані обставини, позивач вважає, що найбільш наближеною до компенсації йому моральної шкоди є сума в грошовому вимірі 500\~000 грн., яку він і просить стягнути з відповідача на його користь. Надаючи оцінку аргументам позивача на предмет заявленого ним розміру відшкодування моральної шкоди у 500\~000 грн., суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір є значно завищеним і таким, що не узгоджується з принципами поміркованості, розумності і справедливості. Тому суд приходить до висновку про наявність підстав для його зменшення. Так, згідно висновку МСЕК від 28.09.2022, яким позивачу первинно встановлено 65 % втрати працездатності, позивачу протипоказана важка фізична праця, підземні та шкідливі умови виробництва, умови у вимушеному положенні тіла; рекомендовано медикаментозне лікування. Разом з тим, протипоказань до ходьби, неможливості пересування, неможливості здійснювати роботи на побутовому рівні, на чому наголошує представник позивача, обгрунтовуючи розмір морального відшкодування, ні цим висновком, ні будь-яким іншим доказом не зафіксовано. До того ж, встановлена позивачу 3 група інвалідності є робочою, що не забороняє позивачу в міру своїх можливостей працювати на тих роботах, що йому не протипоказані, а держава гарантує особам з інвалідністю рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства та створює для інвалідів потрібні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя згідно з їх індивідуальними здібностями та інтересами, в тому числі право на працю. Таким чином, твердження представника позивача, що позивач є неповноцінним в трудовому відношенні і вже ніколи не повернеться до роботи є безпідставним. Не погоджується суд і з доводом представника позивача про соціальну незахищеність позивача, так як згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування» особи, що втратили працездатність на виробництві, мають право на отримання одноразової страхової виплати, щомісячних страхових виплат, пенсії, реабілітацію у сфері охорони здоров`я, санаторно-куротне лікування та ін . \~ \~ \~ \~З врахуванням встановлених обставин, характеру, обсягу, тривалості зазнаних позивачем страждань,\~ступеню втрати ним професійної працездатності, встановлення йому 3 групи інвалідності безстроково, вимушеності змін у його життєвих стосунках, що тягне за собою необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає за доцільне, застосувавши принципи розумності, виваженості та справедливості, визначити позивачу розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 70 000 грн. Визначаючу таку суму відшкодування, суд, крім вище зазначеного, враховує також і аргументи відповідача щодо необхідності дотримання розумного балансу між інтересами працівників та роботодавця. Як вбачається з наданої суду відповідачем бухгалтерської довідки, за дев`ять місяців 2022 року державне підприємство «ВК «Краснолиманська» спрацювало зі збитками в сумі 185\~698 тис. грн. Кредиторська заборгованість перед контрагентами станом на 01.11.2022 року склала 1\~713\~753\~804, 94 грн.; кредиторська заборгованість перед бюджетом (податковий борг) 1\~151\~318\~472, 38 грн.; кредиторська заборгованість по ЄСВ 94\~616\~507,25 грн; кредиторська заборгованість по пільговим пенсіям 228\~831\~183,43 грн. За вказаних обставин визначення більшого розміру відшкодування моральної шкоди може призвести до порушення прав інших працівників, працюючих на підприємстві. Доводи відповідача про про необхідність врахування положень Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», якими були внесені зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди в разі прийняття рішення на користь позивача, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне. Законодавство у сфері оподаткування встановлює, що будь-який дохід, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного періоду, підлягає оподаткуванню згідно положень ст. 164 Податкового кодексу України. При цьому,пп. 164.2.14 Податкового кодексу України має деякі винятки із загального правила, за якими не оподатковуються, зокрема, і суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Аналогічну правову позицію з цього питання викладено у постанові Верховного Суду у справі № 180/683/13-ц від 25.07.2018 року, за якою Верховний Суд встановив, що Податковий кодекс України визначає види отриманих фізичними особами доходів, які зараховують до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПКУ), і доходів, які не беруть до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст. 165 ПКУ). При цьому Верховний Суд звернув увагу, що згідно з пп. "а" пп. 164.2.14 до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку належить зараховувати дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто сума, яку за рішенням суду стягують на користь платника податків для відшкодування збитків, завданих останньому внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю, оподаткуванню не підлягає. Разом з тим, Законом № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України», підпункт "а" підпункту 164.2.14 доповнено словами "а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Зазначена норма набрала чинності з 23.05.2020р. За текстом цього підпункту поняття моральної шкоди не поділено на категорії осіб, оскільки визначено тільки її загальне поняття, а суми відшкодування моральної шкоди можуть бути стягнуті з різних підстав. \~ \~ \~ \~Статтею 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод не допускається. Таким чином, суд доходить висновку, що обмеження розміру моральної шкоди для платників податку, на користь яких за рішенням суду стягнуто суму моральної шкоди, спричинену внаслідок заподіяння шкоди їх життю та здоров`ю, погіршує конституційні права та законні інтереси таких осіб. Саме таку категорію платників податків законом було звільнено від оподаткування стягнутих за рішенням суду сум моральної шкоди, що закріплено у вище наведеному правовому висновку ВС. Аналогічного висновку також дійшов Верховний Суд в ухвалі від 04 серпня 2021 року по справі № 332/2120/20, провадження № 61-11843ск21. Оскільки в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, вищевказані зміни на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, не поширюються. \~ \~ \~ \~ Судовий збір відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України підлягає покладенню на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial