Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Карпинець І.В., звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 11.09.2018 [PERSON] надав у борг [PERSON] 9700 доларів США, про що свідчить письмова боргова розписка від 11.09.2018. Відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти на першу вимогу кредитора. 13.01.2020 позивачем на поштову адресу відповідача було надіслано письмову вимогу про повернення боргу, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. 19.08.2021 відповідну вимогу було направлено повторно, однак виконання зобов`язання не відбулося. Представник позивача зазначає, що станом на час пред`явлення вимоги, а саме на 13.01.2020 відповідна сума грошового зобов`язання у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ на вказану дату становила 232142 грн. Станом на 20.08.2021 інфляційні збитки за період з січня 2020 року до серпня 2021 року складають 27346,33 грн. відповідно до встановлених НБУ індексів інфляції на вказані періоди часу, а сума трьох процентів річних від простроченої суми станом на 18.08.2021 становить 11162,52 грн. Таким чином, поверненню кредиторові підлягає сума грошових коштів, що складає 270650,85 грн. На підставі викладеного, представник позивача просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за письмовою борговою розпискою від 11.09.2018 в розмірі 270650, 85 грн., з яких: сума основного боргу 232142 грн., сума 3 процентів річних від простроченої суми заборгованості 11162,52 грн., сума інфляційних збитків 27346,33 грн., а також стягнути з відповідача розмір суми судового збору, що складає 2706,51 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.09.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому його представник подав до суду клопотання, згідно з яким з метою повного та всебічного розгляду даної справи просить долучити до матеріалів справи оригінал боргової розписки. Також просить здійснювати розгляд справи без участі позивача та його представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток рекомендованими поштовими відправленнями, про причини неявки не повідомлено, відзив на позов не подано, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 11.09.2018 [PERSON] отримав від [PERSON] 9700 доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу. Вказані обставини підтверджуються розпискою відповідача від 11.09.2018, оригінал якої додано до матеріалів справи. 13.01.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою від 13.01.2020 шляхом надіслання рекомендованим поштовим відправленням на адресу відповідач, в якій просив повернути вказані грошові кошти до 01.02.2020. Однак зазначена вимога залишена відповідачем без реагування. 19.08.2021 позивач звернувся до відповідача з претензією щодо виконання боргового зобов`язання у вигляді позики за розпискою від 14.05.2021 шляхом надіслання рекомендованим поштовим відправленням на адресу відповідача, згідно з якою повторно просив повернути борг та надати відповідь на цю претензію щодо погодження на повернення боргу у п`ятнадцятиденний строк з дня її отримання (вручення). Однак зазначена претензія також залишена відповідачем без реагування. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. За приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14. Як встановлено судом, відповідач свої зобов`язання за вищезазначеним договором позики не виконав і суму боргу в обумовлений у договорі строк позивачу не повернув. На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення суми позики представник позивача надав суду оригінал розписки відповідача від 11.09.2018. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув позивачу грошові кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Представником позивача визначено суму боргу 9700 доларів США в еквіваленті 232142 грн. станом на 13.01.2020, а саме на день пред`явлення вимоги до відповідача про повернення боргу. Суд зазначає, що станом на 13.01.2020 офіційний курс долара, встановлений Національним банком України, складав: 1 долар США = 23,9677 грн. Відтак, виходячи з офіційного курсу долара, встановленого Національним банком України, еквівалентом 9700 доларів США станом на 13.01.2020 буде 232486,09 грн. Враховуючи наведене, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути суму боргу за договором позики від 11.09.2018, що станом на час пред`явлення вимоги до відповідача позивачем визначено у еквіваленті 232142 грн., в межах заявлених позовних вимог. Разом з тим, представником позивача заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 11162,52 грн. та суми інфляційних збитків у розмірі 27346,33 грн. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначила, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача наявна заборгованість перед позивачем за договором позики від 11.09.2018 у сумі 9700 доларів США. Кошти відповідачем повернуті не були. Таким чином, кошти у сумі 9700 доларів США є простроченою сумою заборгованості, від якої повинні визначатися 3 % річних у відповідності до ст. 625 ЦК України. Представником позивача здійснено розрахунок трьох процентів річних, згідно з яким за основу взято не прострочену суму, визначену у договорі (9700 доларів США), а її еквівалент у національній валюті України (232142 грн.) Суд вважає, що вимога про стягнення 3 % річних є не обґрунтованою та не доведеною, оскільки виходячи з правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, а відтак, у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Беручи до уваги, що предметом укладеного між сторонами договору позики є грошові кошти, виражені в доларах США, вимогу про стягнення індексу інфляції суд вважає необґрунтованою, оскільки норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц та у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2327,60 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial