Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

У грудні 2017 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Києво-Святошинської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним розпоряджень, витребування майна. Свої вимоги мотивували тим, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації №169 від 06 березня 2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право постійного користування земельною ділянкою та передано в постійне користування Національному університету біоресурсів і природокористування України земельну ділянку площею 373,2166га для ведення лісового господарства в адміністративних межах Чабанівської селищною ради. У подальшому у вищевказане розпорядження внесені зміни за розпорядженням №273 від 21 січня 2010 року, а саме: передано в постійне користування Національному університету біоресурсів і природокористування України земельну ділянку загальною площею 373,2166га, для ведення лісового господарства 361,2836га, з них 4,6003 сіножатей, 351,1644га лісів та лісо вкритих площ, 3,1356га забудованих земель, 2,3833 га землі під внутрішніми водами, 11,9330га землі для ведення підсобного сільського господарства, в межах Чабанівської селищною ради. На підставі цього розпорядження Університетом отримано два державні акти на земельну ділянку площею 229,0789га (для ведення лісового господарства) та площею 11,9330га (для ведення підсобного сільського господарства). Розпорядженням районної державної адміністрації №3582 від 20 грудня 2012 року затверджено проекти землеустрою та передано у власність земельні ділянки для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради: [PERSON] - площею 0,1000га кадастровий номер 3222457401:02:002:5100; [PERSON] - площею 0,0907га кадастровий номер 3222457401:02:002:5080; [PERSON] - площею 0,0907га кадастровий номер 3222457401:02:002:5078; [PERSON] - площею 0,0907 га кадастровий номер 3222457401:02:002:5077; [PERSON] - площею 0,0907га кадастровий номер 3222457401:02:002:5075; [PERSON] - площею 0,1000га кадастровий номер 3222457401:02:002:5074; [PERSON] - площею 0,1000га кадастровий номер 3222457401:02:002:5073; [PERSON] - площею 0,0907га кадастровий номер 3222457401:02:002:5082; [PERSON] - площею 0,0868га кадастровий номер 3222457401:02:002:5096; [PERSON] - площею 0,0907га кадастровий номер 3222457401:02:002:5076; [PERSON] - площею 0,0907га кадастровий номер 3222457401:02:002:5079; [PERSON] - площею 0,0907га кадастровий номер 3222457401:02:002:5091; [PERSON] - площею 0,0866га кадастровий номер 3222457401:02:002:5098; [PERSON] - площею 0,0868га кадастровий номер 3222457401:02:002:5099; [PERSON] - площею 0,0870га кадастровий номер 3222457401:02:002:5097; [PERSON] - площею 0,1000га кадастровий номер 3222457401:02:002:5072; [PERSON] - площею 0,0918га кадастровий номер 3222457401:02:002:5071; [PERSON] - площею 0,0907га кадастровий номер 3222457401:02:002:5081. У подальшому вищевказані земельні ділянки були відчужені. Вказали, що розпорядження №273 від 21 січня 2010 року та вилучення земель з постійного користування університету прийнято з порушенням законодавства. Так, проект землеустрою щодо відведення у постійне користування університету земельної ділянки площею 11,9330га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5003 не розроблявся у порушення вимог ст.116 та ст.123 ЗК України, Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди землі (затверджена наказом Держкомітету по земельним ресурсам №43 від 04 травня 1999 року). Зміна цільового призначення земельних ділянок відбулась з порушенням ст.ст.3, 22, 30, 84, 122, 149 ЗК України, ст.ст.5, 57 ЛК України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації», не уповноваженим органом, за відсутності погодження органу виконавчої влади. Оскільки спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею їх належного розпорядника, яким в силу ст.122 ЗК України є Київська обласна державна адміністрація, в супереч законодавству, тому на підставі ст.388 ЦК України, їх слід витребувати з чужого незаконного володіння. Лише повернення земельних ділянок їх власнику забезпечить та відновить порушені інтереси держави. Зазначили, що Київській обласній державній адміністрації про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки оскаржуване розпорядження приймалось без їх участі, і офіційно не оприлюднювалось, та за захистом порушеного права до суду не зверталась в межах строків позовної давності. Враховуючи об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави, строк позовної давності прощений з поважних причин. Просили суд: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду та поновити його, захистивши право; визнати недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року №273 та розпорядження №3582 від 12 грудня 2012 року; витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння: [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5080; [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000га, 3222457401:02:002:5073; [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000га, 3222457401:02:002:5074; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5076; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5079; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0870га, 3222457401:02:002:5097; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0918га, 3222457401:02:002:5071; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5081; [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000га, 3222457401:02:002:5100; [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000га, 3222457401:02:002:5072; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0868га, 3222457401:02:002:5096; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0866га, 3222457401:02:002:5098; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0868га, 3222457401:02:002:5099; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5091; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5075; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5077; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5078; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5082 загальною вартістю 1407005 грн., які розташовані в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір в розмірі 15 532,64 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатова Д.Д. від 11 жовтня 2017 року справу відкрито провадження та призначено до розгляду. 31 січня 2018 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] .. Не погоджуючись з позовом відповідач вказав, що свою земельну ділянку набув у власність на законних підставах. Так, на час прийняття спірного розпорядження земельна ділянка перебувала у межах ради, тому районна адміністрація є належним органом. Таке вилучення було погоджено для суспільних потреб та здійснено відповідно до вимог чинного законодавства: уповноваженим органом та за згодою землекористувача. Жодних порушень не було, а тому відсутні підстави для витребування земельної ділянки із власності [PERSON] . Просив відмовити в задоволенні позову. 31 січня 2018 року до суду надійшли заяви про застосування строків позовної давності від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2018 року замінено відповідача [PERSON] на відповідачів [PERSON] , [PERSON] 21 травня 2018 року до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] .. Не погоджуючись з позовом вказав, що відповідач свою земельну ділянку площею 0,0907га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5003 набув у власність на законних підставах. Так, на час прийняття спірного розпорядження земельна ділянка площею 11,93га фактично не була вкрита лісовими насадженнями, а фактично використовувалась для ведення сільського господарства. На підставі численних заяв працівників соціальної сфери щодо виділення їм земельних ділянок та відсутності вільних земель, адміністрація направила лист-прохання до НУБіП про вилучення земельної ділянки площею 11,93 га. Таке вилучення було погоджено для суспільних потреб та здійснено відповідно до вимог чинного законодавства: уповноваженим органом та за згодою землекористувача. Жодних порушень не було, а тому відсутні підстави для витребування земельної ділянки із власності [PERSON] . Зазначив, що на даний час на земельній ділянці площею 11,933 га збудовані дороги з твердим покриттям, проведені лінії електропостачання та газопостачання, збудовані будинку, присвоєно поштові адреси, у будинках проживають люди. Оскільки за час перебування у власності земельна ділянка була перероблена та втратила індивідуальні характеристики, тому витребувати її є неможливим. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, допущення помилки органом державної влади, не може бути підставою для позбавлення громадянина власності. Просив відмовити в задоволенні позову. Аналогічного змісту відзиви надійшли 21 травня 2018 року до суду від відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. 21 травня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] .. Не погоджуючись з позовом вказала, що строк позовної давності обчислюється не з моменту коли стало відомо прокуратурі, а з моменту, коли дізналась особа, в інтересах якої звертається прокурор, про порушення свого права. Так, за дорученням голови Київської обласної держадміністрації голови районних адміністрацій зобов`язані були щомісячно направляти до управлінь земельних ресурсів відповідні відомості, а тому їй було відомо про вилучення спірних земель ще в 2013 році. На запит прокуратури НУБіП у червні 2014 року надали протокол засідання комісії про погодження передачі земель площею 11,933га для суспільних потреб. Позовна заява до суду надійшла в 2017 році. Позивач пропустив строки позовної давності без поважних причин. Також вважає, що прокурор не має права представляти інтереси Київської обласної державної адміністрації. Вказала, що спірна земельна ділянка перебувала в адміністративних межах Чабанівської селищної ради, а тому належним розпорядником є саме Києво-Святошинська районна державна адміністрація. Вилучення земель та подальше відчуження відбулося згідно вимог чинного законодавства, у межах компетенції відповідного державного органу. У чинному ЗК відсутні підстави, на які вказує прокурор, для припинення права відповідача на земельну ділянку, та відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, допущення помилки органом державної влади, не може бути підставою для позбавлення громадянина власності. Просила відмовити в задоволенні позову як через необґрунтованість, так і через пропуск строку позовної давності. 26 червня 2018 року до суду надійшла заява прокурора Прокуратури Київської області в порядку ст.93 ЦПК України. Вказав, що через законодавчі зміни перевірку в порядку нагляду за додержанням законів, розпочату на підставі проведення перевірки від 25 червня 2014 року за №58 не закінчено. А тому в порядку ст..23 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 24 серпня 2014 року, подання про усунення порушень закону, причин та умов, що їм сприяли не вносились, та відповідно винні особи до відповідальності не притягувались. 03 липня 2018 року до суду надійшли пояснення Прокуратури Київської області. Не погоджуючись з доводами відповідача [PERSON] зазначили, що обласній раді не було відомо про прийняті оскаржуване розпорядження від 21 січня 2010 року, оскільки лист про необхідність щомісячного подання звітів надійшов у серпні 2010 року, а до управління надсилались лише зведені таблиці розпоряджень. Про оскаржувані розпорядження також не було відомо й прокуратурі, оскільки вони їм не надсилались. Тому на захист порушеного права вони мають право звертатись до суду та просили поновити строки. Вважають, що відповідачем подані неналежні докази, а тому вони не можуть братись судом до уваги. Просили позов задоволити. 04 липня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Прокурором вказано, що до приватної власності громадян не можуть бути передані земельні ділянки лісового фонду. До земель такого призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Саме таке призначення мала спірна земельна ділянка площею 11,9330га. Вилучення такої земельної ділянки (лісових земель державної власності), зміна цільового призначення, у встановленому законом порядку не було проведено, що порушує суспільний (публічний) інтерес, а тому відповідачі набули право власності з порушенням законодавства. Враховуючи, що земельні ділянки вибули з власності держави не з її волі шляхом прийняття не уповноваженою особою розпорядження, а громадяни набули у власність земельні ділянки безоплатно, самі земельні ділянки не змінились, тому такі землі можуть бути витребувані з їх незаконного володіння. Просив задоволити позов. На підставі розпорядження №893 від 20 грудня 2018 року проведено повторний авто розподіл справи та справу передано для розгляду судді Дубас Т.В.. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року справу прийнято до провадження суддею Дубас Т.В. 15 серпня 2018 року до суду надійшла заява Прокуратури Київської області. Вказали, що при поданні позову була допущена технічна помилка та неправильно вказана дата прийняття оскаржуваного розпорядження. Просили суд прохальну частину позовної заяви щодо оскарження розпорядження викласти в такій редакції: «Визнати недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації №273 від 21 січня 2010 року та розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації №3582 від 20 грудня 2012 року.». 20 серпня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] від Прокуратури Київської області. Додатково зазначили, що відповідач до свого відзиву не надав жодного доказу того, що позивачу було відомо про прийняте оскаржуване розпорядження. А доручення про надання інформації щомісячно було прийнято вже після цього розпорядження, жодних перевірок не проводилось. Тому позивачу не було відомо про його прийняття, що порушило його права, а стало відомо вже після подання позову. Право ж власності підлягає захисту протягом всього часу наявності у особи титулу власника. Аналіз норм законодавства (ст..19 Конституція України, ст.ст.20, 22 ч.1 ст.116, ст.122, ч.1 ст.123 Земельного кодексу, ст.57 Лісового кодексу, ст.ст. 20, 50 Закону України «Про землеустрій», п.п.1.4, 1.12, 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі) свідчить про те, що передача земельних ділянок із земель державної власності у власність або користування за межами населених пунктів для ведення лісового господарства (саме така земельна ділянка була вилучена), зміна їх цільового призначення відноситься до виключної компетенції обласних державних адміністрацій. Просили задоволити позов. 06 лютого 2019 року до суду надійшли заяви відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про застосування строків позовної давності. Вказали, що враховуючи склад наглядової ради НУБіП та їх обов`язок щороку подавати звіт про його діяльність Кабінету Міністрів України, можна дійти висновку, що КМУ як повноважний розпорядник державною земельною лісовою ділянкою площею 11,933га мав об`єктивну можливість знати що НУБіП надано згоду на вилучення з постійного користування Боярської ЛДС цієї земельної ділянки без встановлення подальшого її використання для ведення лісового господарства і така згода надана належному розпоряднику - державному органу виконавчої влади в особі Києво-Святошинської райдержадміністрації, яка є також державним органом та підпорядкована обласній адміністрації та зобов`язана їй звітувати про прийняті розпорядження. Тому обласна адміністрація зобов`язана та мала можливість проконтролювати прийняті розпорядження. Крім того, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження щодо зловживання посадовими обов`язками Києв-Святошинської районної державної адміністрації, в тому числі й по оскаржуваним розпорядженням з 2014 року. Тому прокуратурі також було відомо про прийняті рішення суб`єктом владних повноважень. Просили також застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 12 липня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача про залучення співвідповідача [PERSON] та відповідно уточнення позовних вимог, а саме: витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га з кадастровим номером 3222457401:02:022:5076. 12 липня 2019 року позивачем також подано заперечення на пояснення третьої особи [PERSON] на позов, аналогічні по змісту на відповіді на відзив інших відповідачів, а також вважали, що [PERSON] не наділений правом на подання заяви про застосування строків позовної давності. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 липня 2019 року залучено у якості співвідповідача [PERSON] . 19 серпня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення третьої особи [PERSON] . Представник зазначив, що прокурор, який є по суті представником позивача, не наділений повноваженням на поновлення строків позовної давності за відсутності клопотання безпосередньо самого позивача. Саме позивач зобов`язаний довести, що не знав та не міг дізнатись про порушення свого права, тобто коли держава в особі уповноваженого органу, а не конкретний орган, який виконував відповідні функції на той час чи інший час і змінювався внаслідок прийняття нових нормативних актів. 21 жовтня 2019 року до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності та відзив на позов від відповідача [PERSON] , аналогічної до змісту відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 12 листопада 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] - Прокуратури Київської області, аналогічного до змісту відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] .. За клопотанням Прокуратури Київської області, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2020 року накладено арешт на спірні земельні ділянки. 12 травня 2020 року до суду надійшла заява представника позивача про залучення співвідповідача [PERSON] та відповідно уточнення позовних вимог, а саме: витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га з кадастровим номером 3222457401:02:022:5077. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2020 року залучено у якості співвідповідача [PERSON] . 17 липня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] .. Не погоджуючись з позовом вказав, що відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0868га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5098 на законних підставах, оскільки на час укладення договорів купівлі-продажу з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ніяких заборон щодо її відчуження не існувало. Дана земельна ділянка входила до складу земельної ділянки 11,933га і яка була вилучена у встановленому законом порядку. На час розгляду справи ділянка є частиною населеного пункту с.Новосілки Чабанівської селищної ради.Спірну ділянку не можна витребувати, оскільки вони втратили першочергове цільове призначення та використовуються для індивідуального садівництва. Також вважав, що позивач пропустив строки звернення до суду з таким позовом без поважних причин, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Просив відмовити в задоволенні позову. 25 серпня 2020 року до суду надійшло клопотання адвоката відповідача [PERSON] - Семашко Д.М. про заміну відповідача, а саме відповідача [PERSON] на власника земельної ділянки [PERSON] . 15 вересня 2020 року до суду надійшла заява Прокуратури Київської області про залучення співвідповідачів та уточнення позовних вимог. Вказали, що після відкриття провадження по справі відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відчужили земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457401:02:002:5073, 3222457401:02:002:5074, 3222457401:02:002:5100, 3222457401:02:002:5072 на користь [PERSON] , який об`єднав їх в одну та утворилась земельна ділянка площею 0,4га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5441. Просили залучити співвідповідачем [PERSON] та відповідно уточнення позовних вимог, а саме: витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,4га з кадастровим номером 3222457401:02:022:5441. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2020 року залучено у якості співвідповідача [PERSON] . 22 жовтня 2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника [PERSON] - [PERSON] . Не погоджуючись з позовом вказав, що з урахуванням судової практики позивач пропустив строки звернення до суду без поважних причин. Позивач знав та міг довідатись про прийняті оскаржувані розпорядження відповідно до своїх повноважень (Регламент Києво-Святошинської РДА №3319 від 30 грудня 2011 року) ще на початку 2013 року. Прокуратура не наділена повноваженнями на ставлення питань про поновлення строку позовної давності, а обласна адміністрація таких клопотань не заявила. Також позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Просили відмовити як в задоволенні позову з-підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності. 04 лютого 2021 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] , - [PERSON] про залишення позову без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України, позов подано особою, яка не мала повноважень на ведення справи. 05 лютого 2021 року надійшло клопотання від представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвоката Семашко Д.М. про виключення з числа відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яке просив суд не розглядати в судовому засіданні. 15 березня 2021 року надійшли заперечення Прокуратури Київської області на заяву про залишення позову без розгляду. 15 березня 2021 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову. А саме позов Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсними розпоряджень та повернення майна на користь держави з незаконного володіння. У прийнятті даною заяви було відмовлено. 15 березня 2021 року до суду надійшла заява представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - Мироненко О.О. про залишення позову без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України, позов подано особою, яка не мала повноважень на ведення справи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2021 року у задоволенні клопотань про залишення позову без розгляду відмовлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2021 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] витребувано докази. 30 квітня 2021 року надійшло клопотання представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - Мироненко О.О. про призначення експертизи. 01 червня 2021 року Заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області подано заяву щодо уточнення позовних вимог щодо кола відповідачів. Вказали, що слід уточнити коло осіб, які беруть участь у справі, а саме позов пред`явлений до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування майна. Вказали, що за час розгляду справи відповідач [PERSON] поділив спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3222457401:02:002:5079 на дві ділянки площею 0,0179га (3222457401:02:002:5172) та площею 0,0728га (3222457401:02:002:5173). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] спірну земельну ділянку з кадастровими номером 3222457401:02:002:5071 поділено на дві: площею 0,0641га (3222457401:02:002:5189) та площею 0,0277га (3222457401:02:002:5190). Просили суд: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду та поновити його, захистивши право; визнати недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року №273 та розпорядження №3582 від 12 грудня 2012 року; витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельні ділянки, що розташовані в межах Чабанівської сільської ради Києво-Святошинського району: [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5080; [PERSON] земельну ділянку площею 0,4га, 3222457401:02:002:5441; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5076; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0179га, 3222457401:02:002:5172 та земельну ділянку площею 0,0728га, 3222457401:02:002:5173; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0870га, 3222457401:02:002:5097; [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0641га, 3222457401:02:002:5189 та земельну ділянку площею 0,0277га, 3222457401:02:002:5190; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5081; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0868га, 3222457401:02:002:5096; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0866га, 3222457401:02:002:5098; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0868га, 3222457401:02:002:5099; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5091; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5075; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5077; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5078; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907га, 3222457401:02:002:5082; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір в розмірі 15 532,64 грн. 29 червня 2021 року до суду надійшла заява про забезпечення позову, яку ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2021 року задоволено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання про призначення змелено-технічної експертизи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора у заміні відповідача Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області на Бучанську районну державну адміністрацію Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2021 року задоволено клопотання прокурора про заміну відповідача Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області на Фастівську районну державну адміністрацію Київської області. 09 вересня 2021 року до суду надійшло клопотання про залучення у якості відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2021 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. 12 листопада 2021 року до суду надійшов відзив на позов та заява про застосування строків позовної давності відповідача [PERSON] , аналогічні до позиції інших відповідачів. У прийнятті відзиву відмовлено. Ухвалами Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду та відповідачів- Мироненко О.О. про зупинення провадження. 15 лютого 2022 року до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності представника відповідача [PERSON] - Мироненко О.О. про застосування строків позовної давності. 15 лютого 2022 року до суду надійшли письмові пояснення по справі відповідача [PERSON] , просила відмовити в задоволенні позову. 16 листопада 2022 року до суду надійшли письмові виступи в дебатах та заяви про застосування строків позовної давності від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвоката Семашко Д.М.. 17 листопада 2022 року до суду надійшла заява представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвоката Мироненка О.О. про застосування строків позовної давності. У судове засідання 18.11.2022 прокурор Тарасенко А. С з`явилася. Поданий позов підтримала та просила суд задовольнити. У судове засідання 18.11.2022 представник відповідача [PERSON] - адвокат Волощук В.В. з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. У судове засідання 18.11.2022 представник відповідача [PERSON] - адвокат Шалденко Євгеній Миколайович з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Мироненка О.О. в судове засідання з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. Представник Фастівської районної державної адміністрації Київської області направив до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. В судовому засіданні 18.11.2022 було оголошено перерву до 12 год. 30 хв. В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 П,останови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 132 від 14 квітня 2003 року Боярській лісовій дослідній станції Національного аграрного університету надано в постійне користування 373,2 га земель для ведення лісового господарства в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області та видано державний акт направо постійного користування серії ІІІ-КВ № 022928, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 552. На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 945 від 30 жовтня 2008 року «Питання Національного аграрного університету»» - Національний аграрний університет перейменовано в Національний університет біоресурсів і природокористування України, а Боярську лісову дослідну станцію включено до складу Університету як структурний підрозділ вищого навчального закладу. Відповідно до вищевказаної постанови Кабінетом Міністрів України доручено, зокрема Київській обласній державній адміністрації вирішити в установленому порядку до 1 січня 2009 року питання про переоформлення Національному університету біоресурсів і природокористування України державних актів на право постійного користування земельними ділянками, які належали юридичним особам, що були включені до складу Національного аграрного університету на правах відокремлених структурних підрозділів. Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 06 березня 2009 № 169 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, а саме передано в постійне користування Національному університету біоресурсів і природокористування України земельну ділянку загальною площею 373,2166 га для ведення лісового господарства адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво- Святошинського району Київської області. У подальшому на підставі листа Національного університету біоресурсів і природокористування України № 2608 від 07 жовтня 2009 року розпорядженням Києво- Святошинської районної державної адміністрації № 273 від 21 січня 2010 року внесено зміни у розпорядження № 169 від 06 березня 2009 року та викладено його пункт другий в новій редакції: «Передати в постійне користування Національному університету біоресурсів і природокористування України земельну ділянку загальною площею 373,2166 га, для ведення лісового господарства 361,2836 га, з них: 4,6003 сіножатей (сільськогосподарські землі), 351,1644 га лісів та лісовкритих площ, 3,1356 га забудованих земель, 2,3833 га землі під внутрішніми водами, 11,9330 га землі для ведення підсобного сільського господарства, в тому числі: ріллі - 9,4080 га, під господарськими будівлями - 1,1896 га, не рекультивовані землі - 1,3354 га в межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району». На підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 273 від 21 січня 2010 року Національному університету біоресурсів і природокористування України (відокремлений підрозділ Боярська лісова науково-дослідна станція») видано: - державний акт серії ЯЯ № 140063 на право постійного користування земельною ділянкою площею 11,9330 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5003 для ведення підсобного сільського господарства в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, який зареєстровано 13 вересня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322240003000051; - державний акт серії ЯЯ № 140064 на право постійного користування земельною ділянкою площею 229,0789 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5004, для ведення лісового господарства в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області, який зареєстровано 13 вересня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322240003000049. Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 3582 від 20 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою та передано у власність громадянам земельні ділянки, зокрема: [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5100 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5080 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 322245.7401:02:002:5078 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5077 для індивідуального, садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5075 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5074 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; - [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5073 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5082 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0868 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5096 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5076 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського районуКиївської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5079 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5091 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну Мілянку площею 0,0866 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5098 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0868 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5099 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0870 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5097 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5072 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0918 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5071 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області; [PERSON] земельну ділянку площею 0,0907 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5081 для індивідуального садівництва в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області. У подальшому [PERSON] та [PERSON] (з кадастровими номерами 3222457401:02:002:5100 та 3222457401:02:002:5072) належні земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року відчужили [PERSON] , а право власності на них через низку цивільно-правових угод набуто [PERSON] . У подальшому [PERSON] та [PERSON] (з кадастровими номерами 3222457401:02:002:5098 та 3222457401:02:002:5099) належні земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 05 жовтня 2013 року відчужили [PERSON] , [PERSON] (з кадастровим номером 3222457401:02:002:5091) на підставі договору купівлі продажу від 28 жовтня 2016 року - [PERSON] , [PERSON] (з кадастровим номером 3222457401:02:002:5077) на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2017 року - [PERSON] , [PERSON] (з кадастровим номером 3222457401:02:002:5078) на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2016 року - [PERSON] , [PERSON] (з кадастровим номером 3222457401:02:002:5082) на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2013 року - [PERSON] . У подальшому [PERSON] (з кадастровим номером 3222457401:02:002:5096) належну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 2015 року відчужила [PERSON] , право власності на яку 08 липня 2017 року набуто [PERSON] , а [PERSON] (з кадастровим номером 3222457401:02:002:5075) земельну ділянку на договором купівлі-продажу від 26 березня 2013 року відчужив [PERSON] , який 28 жовтня 2016 року продав [PERSON] . У подальшому [PERSON] поділив спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3222457401:02:002:5079 на дві ділянки площею 0,0179га (3222457401:02:002:5172) та площею 0,0728га (3222457401:02:002:5173). [PERSON] та [PERSON] спірну земельну ділянку з кадастровими номером 3222457401:02:002:5071 поділено на дві: площею 0,0641га (3222457401:02:002:5189) та площею 0,0277га (3222457401:02:002:5190). [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відчужили земельні ділянки з кадастровими номерами 3222457401:02:002:5073, 3222457401:02:002:5074, 3222457401:02:002:5100, 3222457401:02:002:5072 на користь [PERSON] , який об`єднав їх в одну та утворилась земельна ділянка площею 0,4га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5441. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Відповідно до ст. 9 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, посадові особи зобов`язані діяти, лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 1 ст.123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Ст. 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Ст. 8 Лісового кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають усі ліси, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Лісового кодексу України, у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Згідно ч. 1 ст. 149 ЗК України в редакції на час прийняття оскаржуваного розпорядження, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішеннями органів державної влади та органів місцевого самоврядування. В частині 2 даної статті Кодексу вказано, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень місцевих державних адміністрацій, відповідно до їх повноважень. Відповідно до ст. 32 Лісового кодексу України, районні державні адміністрації у межах своїх повноважень на їх території забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин. Враховуючи положення Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади, у своїй діяльності керуються актами Кабінету Міністрів України, тобто районна державна адміністрація є складовою частиною єдиної системи органів державної виконавчої влади, яка підпорядковується Кабінету Міністрів України, отже чинні акти Кабінету Міністрів України повинні виконуватись в обов`язковому порядку першочергово РДА, як підпорядкованою ланкою Кабінету Міністрів України, в тому числі дотримання положень актів КМУ є реалізацією державної політики. Вираженням державної політики у сфері лісових відносин є розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.08 № 610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», в якому зазначено, що з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері: зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення; відкликати раніше надану згоду на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийняті з порушенням вимог законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 117 Конституції України та ст. 53 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Повноваження Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин визначені статтею 13 Земельного кодексу України. Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610-р "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" є чинним, не визнано у встановленому законом порядку протиправним чи незаконним. Відповідно до п.3 ч.1 ст.32 Лісового кодексу України, районні державні адміністрації передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними. Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. а ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно зі ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Статтею 373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища яке існувало до видання цього акта. В статті 387 Цивільного кодексу України вказано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Право власності держави на спірні земельні ділянки передбачено ст.ст. 80, 84 Земельного кодексу України. Земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавству, що дає підстави для пред`явлення вимог про витребування їх із чужого незаконного володіння. Така ж позиція висвітлена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до п. 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право,колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43, державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, ; За приписами п. п. 1.12, 1.13 Інструкції складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі; земельної ділянки, що була раніше надана, громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими, знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. На підставі аналізу зазначених норм законодавства, яке діяло на час прийняття спірного розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21.01.2010 № 273, суд приходить до висновку, що земельна ділянка надається у постійне користування підприємству, установі, організації з видачею державного акта на право постійного користування землею за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без зміни її цільового призначення на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою, а у разі зміни цільового призначення - на підставі проекту і землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленого та затвердженого в установленому законом порядку. Однак, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21.01.2010 № 273 вищевказаним вимогам законодавства не відповідає, оскільки проект землеустрою щодо відведення у постійне користування Національному університету біоресурсів і природокористування України (відокремлений підрозділ «Боярська лісова науково-дослідна станція») земельної ділянки площею 11,9330 га з кадастровим номером 3222457401:02:002:5003 для ведення підсобного сільського господарства в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області не розроблявся. Крім того, Києво-Святошинською районною державною адміністрацією порушено порядок зміни цільового призначення «наданої у постійне користування Національному університету біоресурсів і природокористування України земельної ділянки. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи Іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. За приписами ст.57 Лісового, кодексу України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань Лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища?Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. При цьому, статтею. 5 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. За змістом ст. З Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають зокрема, при використанні лісів, регулюються цим Кодексом. Інші нормативні акти застосовуються у випадку, якщо вони не суперечать останньому. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Розмежування повноважень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачено статтею 122 Земельного кодексу України. Отже, рішення про вилучення спірної земельної ділянки має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст. от. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак, прийняття розпорядження від 21.01.2010 № 273 Києво-Святошинською районною державною адміністрацією про внесення змін в розпорядження від 06.03.2009 № 169 є фактично вилученням не уповноваженим органом виконавчої влади лісової ділянки площею 11,9330 га із загального масиву земель лісогосподарського призначення площею 373,2166 га та є незаконною зміною її цільового призначення із категорії земель лісогосподарського призначення в категорію сільськогосподарських земель, у тому числі за відсутності погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства, що підтверджується листом Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 11.09.2017 № 04- 36/1806. Суперечить і оскаржуване розпорядження вимогам ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України, якою передбачено, що для ведення підсобного сільського господарства у користування надаються лише землі сільськогосподарського призначення, а не лісогосподарського призначення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.111.13 по справі № 6-123цс 13. Крім того, згідно ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. З ст. 122 та ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України, ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» районні державні адміністрації взагалі не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення державної форми власності. За вказаних обставин є незаконним і розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 20.12.2012 № 3582 про передачу за рахунок лісових земель Національного університету біоресурсів і природокористування України у власність третім особам у справі земельних ділянок. Віднесення оспорюваних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України Боярська лісова дослідна станція» окрім вищевикладеного підтверджується також інформацією виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 18.09.2017 № 460, до якої долучено фрагмент Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами переданих у власність спірних земельних ділянок та межами 32 кварталу і таксаційних виділів Хотівського лісництва за планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1997, 2007 років. За статтями 45, 47, 58, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організацій та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, дотримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. За вказаних обставин планово-картографічні матеріали лісовпорядкування підтверджують відведення спірних земельних ділянок у власність третіх і осіб для індивідуального садівництва за рахунок земель лісогосподарського призначення Хотівського лісництва відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція». Поряд з викладеним, як зазначалось вище, за загальним правилом, визначеним у ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, серед іншого, і землі лісового фонду, крім випадків, визначеним цим Кодексом. А єдиний можливий такий випадок передбачений ч. 2 ст. 56 даного Кодексу, згідно якої, громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. В той же час ч. 1 ст. І57 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським, підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Інших випадків, які б передбачали можливість передачі земель Лісогосподарського призначення у власність громадянам та юридичним особам законодавство не місить. Таким чином, оскаржуване розпорядження районної державної адміністрації прийняте всупереч вимогам ст. ст. 56, 84 Земельного кодексу України, оскільки ним передано у власність лісові земельні ділянки з порушенням встановленого законом порядку та для потреб, не передбачених законом. Відповідно до ч. ч. 1,5 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття оскаржуваного розпорядження) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Так, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Однак, Києво-Святошинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження від 20.12.2012 № 3582 про передачу у власність громадян земельних ділянок за рахунок земель Національного університету біоресурсів і природокористування України без вилучення з постійного користування зазначеної установи в установленому законом порядку уповноваженим органом державної влади. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт. індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. А згідно ч.1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути Позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Також за приписами ч. 1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, ч права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Статтею 21 Земельного кодексу України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Згідно ст. 19 Конституції України та ст.ст. 2,: 4 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 16.04.09 № 7-рп/2009, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ч. З ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними За очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти інших посадових осіб, які призначаються ними, можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до закону. На підставі наведено, оспорювані розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21.01.2010 № 273 та від 20.12.2012 № 3582, суперечать ст.ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст.ст. З, 13, 17, 20, 22, 56, 57, 84, 116,|;|18, 122, 123, 141, ,149 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України, ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»» ст.ст. 1, 2, 20 Закону України «Про землеустрій», Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43, оскільки ліси взагалі не можуть передаватись у власність для будь-яких цілей (за виключенням винятку, передбаченого ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України). Тому доводи позову в цій частині є обґрунтованими. Крім того, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право к власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До прийняття оскаржуваних розпоряджень щодо фактичного вилучення земель лісогосподарського призначення та подальшого надання їх у власність, спірні земельні ділянки перебували , у державній власності Києво-Святошинська районна державна адміністрація не була наділена повноваженнями щодо розпорядження ними. Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В свою чергу, відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За наведених обставин прокурор заявив вимоги про витребування земельних ділянок з незаконного володіння в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України, якою передбачено, і що власник має право витребувати майно від добросовісного набувача у всіх випадках, якщо таке майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. Крім того, підпунктом 3 ч. 1 вказаної статті Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатим договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі або іншим шляхом. Оскільки Києво-Святошинська районна державна адміністрація прийняла з порушенням розпоряджень від 21.01.2010 № 273 та від 20.12.2012 № 3582, то й спірні землі вибули з власності держави поза волею їх належного розпорядника, яким в силу вимог ст. 122 Земельного кодексу України є Київська обласна державна адміністрація. Така ж позиція висвітлена в Узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та в п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідачами жодних належних та допустимих доказів на спростування цих обставин суду не подано. Тому їх доводи в цій частині відхиляються судом як необґрунтовані та не доведені. Разом з тим, відповідачами також вказувалось про пропущення строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Дана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі за № 6-68цс15. При цьому відповідно до частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-152 від 29 жовтня 2014 року, № 6-17 цс 17 від 22 лютого 2017 року. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема, звертатися до суду з позовом (заявою, поданням). Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 № 907/238/15). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-75цс15). Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Змістом ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно вимог ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачами при розгляді справи подані заяви про застосування до вимог позивача позовної давності. При вирішенні даного питання встановлені наступні обставини та судом вказується наступне. Частинами 3-4 ст. 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93,22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач доводить той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказану правову позицію сформульовано в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі за № 6-2469цс16. Пунктом 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України» від 09 січня 2013 року, яке є обов`язковим на території України, визначено, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми. У У даній справі першим заступником прокурора Київської області пред`явлено позов в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 21 січня 2010 року № 273 та розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 12 грудня 2012 року № 3582 лише 04 жовтня 2017 р., тобто через більше ніж 7 років після їх прийняття. Встановлено, що Генеральна прокуратура України листом від 24.06.2014 р., за підписом заступника Генерального прокурора України М. Гаврилюка, зверталась до виконуючого обов`язки ректора Національного університету біоресурсів і природокористування України Ніколаєнка С.М., про те що: «На засіданні вченої ради Національного університету біоресурсів і природокористування України прийнято рішення про надання дозволу на вилучення земельних ділянок : ...23.10.2012 р. - площею 11,933 га, яка розташована в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району, для потреб працівників університету та інших громадян України...». Національний університет біоресурсів і природокористування України листом від 01.07.2014 р. № 1923 проінформував Генеральну прокуратуру України про наявність рішення вченої ради про надання згоди на вилучення земельної ділянки від 23.10.2012 р. - площею 11.933 га, яка розташована в адміністративних межах Чабанівської селишної ради Києво-Святошинського району для потреб працівників університету та інших громадян України та надав витяг з протоколу № 3 засідання вченої ради НУБіП України від 23 жовтня 2012 року та підстави для його прийняття. Прокуратура м. Києва листом від 19.06.2014 р. № 08-579 - зверталась до Національного університету біоресурсів і природокористування України про те, що: «Прокуратурою м. Києва проводиться перевірка у вищих навчальних закладах міста з питань дотримання вимог законодавства щодо збереження та цільового використання майна, будівель, земельних ділянок навчальних закладів та інших питань». До вищевказаного листа додано постанова про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів від 05.06.2014 р. №08-11-14. У червні 2014 року на виконання завдання Генеральної прокуратури України, Прокуратурою Київської області проводилась перевірка в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів Згідно постанови від 25.06.2014 р. № 58: «Заступник прокурора Київської області Гравець І.Н., на виконання завдання Генеральної прокуратури України,- встановив: До Прокуратури області надійшло завдання Генеральної прокуратури України про проведення перевірки щодо законності припинення права користування землями Національного університету біоресурсів і природокористування України, в тому числі витяг з протоколу засідання вченої ради Університету №3 від 23.10.12 (11,9га). А також було вирішено: провести перевірку в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів у Національному університеті біоресурсів і природокористування України, Головному управлінні Держземагенства в Київській області, Київській обласній державній адміністрації, Києво-Святошинській районній державній адміністрації, Ірпінській міській раді, Бучанській міській раді, Бородянській районній державній адміністрації, Васильківській районній державній адміністрації та Фастівській районній державній адміністрації. Також судом встановлено, що Генеральна прокуратура України листом від 16.07.2014 року № 05/3-10655-14 зверталась до Національного університету біоресурсів і природокористування України: «Генеральною прокуратурою опрацьовано інформація Національного університету біоресурсів і природокористування України щодо надання згоди на припинення права користування та вилучення з постійного користування структурних підрозділів університету земельних ділянок. На підставі ст.ст. 8, 20, Закону України «Про прокуратуру» просили надати: рішення про затвердження складу вченої ради університету, яка діяла у період з 2011 року по цей час; документи, що свідчать про перебування на балансі університету земельних ділянок, на які вченою радою надано згоду на припинення права користування та їх вилучення, вартість вказаних земель; копії державних актів на ці землі.» На зазначений лист Національний університет біоресурсів і природокористування України своїм листом від 22.07.2014 р. № 2357 надав запитувані документи, зокрема і Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №140063 від 13.09.2012 р. на земельну ділянку площею 11.933 га, яка розташована у Київській області, Києво-Святошинському районі, Чабанівська селищна рада, а також надав інформацію щодо земельних ділянок, на які вченою радою надано згоду на припинення права користування, їх вилучення та вартість вказаних, земель. Державна інспекція сільського господарства України зверталась до Національного університету біоресурсів і природокористування України з листом від 07.07.2014 р. №4622/6-1/2-14, у якому зазначено: «У Державній інспекції сільського господарства України на розгляді знаходиться лист Генеральної прокуратури України від 19.06.2014 № 05/3-10655- 14 та від 24.06.2014 М05/3-10655-14 щодо дотримання вимог земельного законодавства при припиненні (вилученні) земель відокремлених підрозділів Національного університету біоресурсів і природокористування України та подальшого їх надання фізичним та юридичним особам, а саме 23.10.2012 - площею 11,93 га, яка розташована в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району, для потреб працівників університету та інших громадян України». Відповідно до листа від 15 липня 2014 року № 2291 Національний університет біоресурсів і природокористування України надав копії земельних актів, витяги з протоколів засідання вченої ради НУБіП України та інші запитувані документи. Державна інспекція сільського господарства України зверталась 17.07.2014 р. до Національного університети біоресурсів і природокористування України з клопотання щодо надання документів (матеріали, інформацію), які необхідні для здійснення державного контролю за використанням та охороною земель: належним чином завірені копії документації постанов президії Національного університету біоресурсів і природокористування України, щодо надання та вилучення земельних ділянок Національного університету природокористування і біоресурсів України та Відокремлених підрозділів Національного університету природокористування і біоресурсів України, а саме «Боярський коледж екології і природних ресурсів», «Ірпінський економічний коледж», «Великоснітинське навчально-дослідне господарство ім. О.В.Музиченка», «агрономічна дослідна станція», Навчально-дослідне господарство «Ворзель», Боярська лісова дослідна станція» на території Київської області у період з 01.01.2012 р. по 01.01.2014 років». На виконання даного листа Національний університет і природокористування України листом від 23.07.2014 р. № 2383 надали витяг з протоколу № 3 засідання вченої ради НУБіП України від 23.10.2012р., де було прийнято рішення про погодження вилучення земельної ділянки загальною площею 11.9330 га (державний акт Серія ЯЯ №140063 від 13.09.2012 р. для забезпечення потреб працівників університету (40%) та інших громадян України (60%)». Крім того, відповідно до статті 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 9 квітня 1999 року № 586 обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними. Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 30 грудня 2011 року № 3349 затверджено Регламент Києво-Святошинської районної державної адміністрації, який регулює організаційні та процедурні питання діяльності Києво-Святошинсько районної державної адміністрації. Відповідно до п.11.20. Регламенту: Проект розпорядження візується працівниками апарату районної державної адміністрації, які здійснювали його опрацювання (в обов`язковому порядку уповноваженими працівниками юридичного та загального відділів, першим заступником голови або заступником голови облдержадміністрації, що відповідає за його підготовку, а також у разі потреби іншими заступниками голови) тільки після візування проекту розпорядження головним розробником, заінтересованими структурними підрозділами райдержадміністрації, іншими органами. Відповідно до абз. 7 п. 69 Типового регламенту місцевої державної адміністрації затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 1999 р. N 2263 держадміністрації надсилаються заінтересованим органам, організаціям і посадовим особам згідно з розрахунком розсилання та оприлюднення на офіційному веб-сайті місцевої держадміністрації в установленому її головою порядку». Аналогічну вимогу містить і Регламент Києво-Святошинської районної державної адміністрації абз. 5 п. 11.24 : Розпорядження голови районної державної адміністрації надсилаються заінтересованим органам, підприємствам та організаціям і посадовим особам згідно з розрахунком розсилання та оприлюднення на офіційному веб-сайті місцевої державної районної державної адміністрації в установленому її головою порядку.» Відповідно до 14.4. Регламенту Київської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням №1305 від 27.11.2007р. чинний на момент прийняття розпоряджень Києво-Святошинською районною державною адміністрацією: «Надходження оперативної інформації щодо економічної, соціальної та суспільно- політичної ситуації в районах і містах області, діяльності місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування забезпечується організаційним відділом апарату адміністрації». Отже, як прокуратура (всіх рівнів) так і позивач, в інтересах якого прокуратурою було, подано позов були обізнані, в межах строку позовної давності про вилучення земельної ділянки площею 11,933 га, (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № 140063, від 13.09.2012 р.), яка розташована у Київській області, Києво-Святошинському районі, Чабанівська селищна рада та передачі її у власність фізичним особам, однак не вжили жодних заходів реагування, хоча мали можливість на На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що прокуратурі та так і Київській обласній державній адміністрації ще у червні 2014 року вже було відомо про припинення (вилучення) земельної ділянки площею 11,93 га, яка розташована в адміністративних межах Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району, та подальшого надання її для потреб працівників університету та інших громадян України. А позовна заява до суду надійшла лише 11 жовтня 2017 року. Тобто, як позивач самостійно в якості сторони, так і прокуратура мала можливість подати до суду позов про захист порушених прав та інтересів держави в межах строків позовної давності. З огляду наведе у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed