Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою від 12 березня 2019 року в розмірі 3 600 дол. США В обгрунтування позову зазначено, що 12 березня 2019 року позивач передав відповідачу в борг 3600 дол. США на строк чотири місяці, до 11 липня 2019 року, про що відповідач надав розписку. Однак, в зазначений термін відповідач кошти не повернув. На неодноразові звернення до відповідача з проханням дотримуватись взятого на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів, відповідач не реагує, кошти не повертає. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти не повернув, просить суд стягнути на його користь заборгованість в розмірі 3600 доларів США та судові витрати зі сплати судового збору. Відповідач подав відзив на позов. У відзиві зазначив, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та про отримання ним грошових коштів. З цих підстав просив у позові відмовити повністю. Ухвалою судді від 31 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. У судове засідання позивач не з`явився, подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити повністю. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому процесуальним законом порядку, у відзиві зазначив про слухання спрви без йогоу часті. Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, зазначив про слухання справи без його участі, суд прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності відповідача. Дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 12 березня 2019 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи, [PERSON] підтвердив, що зобов`язується повернути [PERSON] , [INFO] до 11 липня 2019 року кошти в сумі 3600 (три тисячі шістсот) доларів США. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. До матеріалів справи долучено розписку, дану [PERSON] відповідно до змісту якої він зобов`язався повернути [PERSON] кошти в сумі 3600 доларів США, в термін до 11 липня 2019 року. Дата написання розписки - 12 березня 2019 року. Написання розписки та отримання коштів [PERSON] не спростовано. Зазначення у відзиві про відсутність у розписці відомостей про передачу коштів не може слугувати підставою для відмови у стягненні вищезазначених коштів. У відзиві відповідач жодним чином не заперечує, що позичив у [PERSON] вищезазначену суму, однак вважає недосконалим сам зміст розписки і з цих підстав просить у позові відмовити. Суд приходить до висновку, якщо наявна розписка, у якій позичальник чітко зазначає про зобов`язання повернути кошти із зазначенням конкретної суми та конкретного строку, скріплює її своїм підписом, то це є свідченням реального характеру договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, відсутність письмового застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику, відсутність заперечень відповідача про отримання ним коштів не спростовує факту такого передання, і одночасно є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи відповідача щодо відмови у позові з підстав не зазначення у розписці про отримання коштів за договором позики є безпідставними. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути документально підтверджені понесені судові витрати, а саме по сплаті судового збору в сумі 1303 грн.

Outcome: approved