Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивач, посилаючись на те, що: -вони з відповідачкою із 7 грудня 1996 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на його повному утриманні; -сімейне життя з відповідачкою [PERSON] у них не склалося; -вони втратили почуття кохання та довіри один до одного, шлюбні відносини між ними фактично припинені, їхній шлюб існує лише формально; -вже більше року відповідачка не турбується про свою сім`ю, постійно кудись виїжджає, проживає невідомо де та з ким, засоби зв`язку не залишає; -коли він перебував у відрядженні, йому зателефонували родичі та повідомили, що його дружина - [PERSON] зареєструвала в сільській раді заяву, в якій зазначила, що відмовляється від виховання їхньої доньки - [PERSON] , [INFO] , через те, що виїжджає за кордон, та залишає її на батька, тобто на нього; -на момент його відсутності дома, його донька - [PERSON] залишалася сама в будинку без догляду, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов; -спільне господарство з відповідачкою вони припинили вести задовго до звернення до суду із даним позовом, а тому він вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає; -спиртними напоями він не зловживає, добре виховує доньку, бажає забезпечувати дитині нормальний розвиток та щасливе майбутнє; -натомість відповідачка веде аморальний спосіб життя, систематично зловживає спиртними напоями, після того, як виїхала за кордон, взагалі не цікавиться донькою, матеріального забезпечення не надає, самоусунулася від піклування про неї та її виховання; -маючи почуття гідності, він змушений звернутися до суду з даним позовом і розірвати шлюб, а також визначити місце проживання їх неповнолітньої доньки з ним, бо не бажає мати нічого спільного з відповідачкою; -з огляду на обставини, якими він обгрунтовує свої вимоги, він вважає, що подальше збереження їх шлюбу неможливе та недоцільне, суперечить його інтересам, звернувся з позовом до суду та просить: розірвати їх з відповідачкою шлюб; визначити місце проживання їхньої малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з ним. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву /а.с.39/, згідно якої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, просив розглянути справу в його відсутність. В судове засідання відповідачка не з`явилася, про місце та час слухання справи була повідомлена належним чином /а.с.41/, про причини неявки суд не повідомила. Заяви про розгляд справи в її відсутність від відповідачки до суду не надходило. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Органу опіки та піклування Драгівської сільської ради не з`явився, подав до суду заяву /а.с.42/, згідно якої щодо заявлених позовних вимог не заперечував, просив розгляд справи проводити без їхньої участі. Крім того, до поданої заяви ним додано висновок органу опіки та піклування Драгівської сільської ради щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] /а.с.43-44/, згідно якого: орган опіки та піклування Драгівської сільської ради вважає, що визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , є можливим та таким, що не суперечитиме інтересам неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Ніяких інших заяв та клопотань від сторін до суду не надходило. Процесуальні дії /забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження/ у справі не проводилися. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України: у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вважає, що справу можливо розглянути в відсутність позивача, відповідачки та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 7 грудня 1996 року, від якого мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу /а.с.6-7/ та свідоцтвом про народження дитини /а.с.10/. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] про розірвання шлюбу: Відповідно до ч.2 ст.112 СК України: суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. У своєму позові позивач посилається на те, що: -сімейне життя з відповідачкою [PERSON] у них не склалося; -вони втратили почуття кохання та довіри один до одного, шлюбні відносини між ними фактично припинені, їхній шлюб існує лише формально; -вже більше року відповідачка не турбується про свою сім`ю, постійно кудись виїжджає, проживає невідомо де та з ким, засоби зв`язку не залишає; -коли він перебував у відрядженні, йому зателефонували родичі та повідомили, що його дружина - [PERSON] зареєструвала в сільській раді заяву, в якій зазначила, що відмовляється від виховання їхньої доньки - [PERSON] , [INFO] , через те, що виїжджає за кордон, та залишає її на батька, тобто на нього; -на момент його відсутності дома, його донька - [PERSON] залишалася сама в будинку без догляду, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов; -спільне господарство з відповідачкою вони припинили вести задовго до звернення до суду із даним позовом, а тому він вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає; -відповідачка веде аморальний спосіб життя, систематично зловживає спиртними напоями; -маючи почуття гідності, він змушений звернутися до суду з даним позовом і розірвати шлюб, бо не бажає мати нічого спільного з відповідачкою; -з огляду на обставини, якими він обгрунтовує свої вимоги, він вважає, що подальше збереження їх шлюбу неможливе та недоцільне, суперечить його інтересам. Відповідачка відзиву на позов до суду не подала, тобто не надала суду ніяких доказів того, що їх з позивачем спільне життя та збереження шлюбу можливе, а розірвання шлюбу буде суперечити її інтересам, що має істотне значення. Суд бере до уваги наполягання позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, небажання продовжувати такі шлюбні відносини, відсутність з обох сторін кроків на примирення, окреме проживання сторін, наявність стійкого волевиявлення позивача, спрямованого на припинення сімейних відносин, що у сукупності свідчить про те, що сім`я [PERSON] та [PERSON] розпалась остаточно і відновлення шлюбних відносин між сторонами бути не може. Суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача [PERSON] .. Щодо позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то судом встановлено наступне: Відповідачка [PERSON] - є матір`ю неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , а позивач [PERSON] - її батьком /а.с.10/. Після того, як мати дитини в кінці серпня 2022 року пішла з сім`ї, неповнолітня [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] /а.с.33/. 30 травня 2022 року відповідачка [PERSON] подала до Драгівської сілської ради заяву, в якій вказала, що відмовляється від виховання своєї неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , оскільки виїжджає за кордон. Неповнолітню доньку залишає на виховання батьку - [PERSON] та просить перевірити як він виховує дитину /а.с.8/. За результатами обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання [PERSON] , а саме: в [ADDRESS] встановлено, що за вищевказаною адресою проживає позивач [PERSON] разом зі своєю донькою - [PERSON] , яка є неповнолітньою і потребує догляду батька, так як матері немає вдома. Окрім цього, встановлено, що з 30 серпня 2022 року [PERSON] повністю веде догляд і здійснює опіку за своєю донькою - [PERSON] , [INFO] /а.с.34/. Згідно висновку органу опіки та піклування Драгівської сільської ради від 2 грудня 2022 року за №905/02-36, вбачається, що службою у справах дітей спільно з центром надання соціальних послуг здійснено виїзд за місцем проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] та було складено акт умов проживання. На момент перевірки умов проживання встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , проживає: [PERSON] та [PERSON] . В будинку створені всі необхідні для умови проживання дитини, наявне водо-, електропостачання, дитина має власну кімнату, забезпечена всіма необхідними речами, одягом, взуттям та шкільним приладдям. Як зазначено в характеристиці, дитина вихована, добра та щира, ввічливо ставиться до вчителів, батько дбає про доньку, виховує її, однак не має відповідного контролю за успішністю та навчанням. Дитина [PERSON] забезпечена необхідними речами, батько доглядає за дитиною, допомагає виконувати домашні завдання. Поспілкуватися з матір`ю дитини - відповідачкою [PERSON] та з`ясувати її думку не вдалося через неможливість встановити з нею зв`язок. Зі слів позивача [PERSON] - його дружина [PERSON] вже тривалий час знаходиться за кордоном, однак де саме та контактні дані, йому невідомі. Також [PERSON] повідомив, що тривалий час самостійно опікується донькою, дбає про її здоров`я та забезпечує матеріально. Під час розгляду питання щодо доцільності чи недоцільності визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яке розглядалося на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при Драгівській сільській раді від 30 листопада 2022 року, більшість членів комісії висловили думку: визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . Виходячи з вищевикладеного, орган опіки та піклування Драгівської сільської ради вважає, що визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , є можливим та таким, що не суперечить інтересам неповнолітньої дитини /а.с.43-44/. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що за місцем проживання батька для неповнолітньої дитини створені належні умови проживання; житлово-побутові умови батька неповнолітньої [PERSON] відповідають необхідним санітарно-гігієнічним нормам, моральні та особистісні якості батька відповідають потребам дитини; батько - є соціально адаптованою особою, має позитивні характеристики, не має шкідливих звичок або хворобливих залежностей, які заважали б належному вихованню та розвитку дитини. Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України: при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з висновком органу опіки та піклування Драгівської сільської ради від 2 грудня 2022 року за №905/02-36 /а.с.43-44/ - Драгівська сільська рада, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає, що визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] , є можливим та таким, що не суперечить інтересам неповнолітньої дитини, на підставі рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини при Драгівській сільській раді від 30.11.2022. Також суд враховує наступні вимоги закону. Відповідно до ч.6,8 ст.7 СК України: жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.150 СК України: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч.1-3 ст.155 СК України: здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. При цьому, згідно ст.160 СК України: місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України: якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради №789 - ХІІ від 27.02.1991, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків /HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року/. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним /MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року/. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року /заява №2091/13/, Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини /враховуючи, при цьому, соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо/ та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, після того, як відповідачка [PERSON] пішла із сім`ї, неповнолітня дитина постійно проживає з батьком, який повністю здійснює опіку над дитиною, доглядає доньку, утримує її, піклується її здоров`ям, навчанням. Відповідачка [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини за час окремого проживання не надавала. Крім того, в матеріалах справи міститься заява відповідачки [PERSON] від 30.05.2022 /а.с.8/, в якій вона вказує, що відмовляється від виховання своєї доньки - [PERSON] , [INFO] , залишає її на виховання батьку, та акт обстеження умов проживання неповнолітньої [PERSON] від 28.06.2022, складеного начальником ССД Гайович О.В., депутатом Драгівської сільської ради Ковач В.М. з метою обстеження умов проживання неповнолітньої [PERSON] , згідно якого: житло розміщене на 1 поверсі 2-х поверхового будинку, який складається з чотирьох кімнат: залу, столової, дитячої кімнати та спальні. В будинку є водо-, газопостачання та електроенергію. Умови проживання є незадовільними. На час обстеження в будинку було не прибрано, умови проживання потребують покращення. В момент обстеження вдома була одна дівчинка, з її слів вона вдома знаходилась сама, де мама не знає. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: неповнолітня - [PERSON] має власну кімнату, однак на час обстеження у ній було брудно, зі слів дитини вона не їла з самого ранку, де мама їй невідомо /а.с.9/. Ці всі докази, які містяться в матеріалах справи свідчать про неналежне ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , у даний час необхідно, виходячи з вищевказаних обставин по справі та прив`язаності її до батька, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема, суд враховує, що дитина після припинення сімейних відносин сторонами постійно проживає з батьком. При цьому суд враховує можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини /а.с.33-34,43-44/. Судом встановлено, що батько дитини - [PERSON] є приватним підприємцем /а.с.35/, має стабільний заробіток, що говорить про те, що він має можливість зебезпечувати свою дитину всім необхідним для її розвитку та виховання. Будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з батьком може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто. В той же час судом встановлено, що мати дитини - [PERSON] з моменту виїзду за кордон жодним чином не підтримує зв`язок з донькою, не цікавиться її життям, матеріального забезпечення не надає, від піклування та виховання дитини самоусунулася. Між тим, за положеннями ст.12, 13, 81 ЦПК України, що встановлюють принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст.157 СК України: питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Суд, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, враховуючи відношення позивача та відповідачки до виховання своєї неповнолітньої дитини, дійшов висновку, що місце проживання неповнолітньої [PERSON] має бути визначено разом з батьком - [PERSON] . На думку суду, даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більше, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягненню нею віку 14 років. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю. Нарешті, Декларація прав дитини має рекомендаційний характер, оскільки не є міжнародним договором, а отже, не є джерелом права. Також слід зазначити, що на даний час вік дитини не дозволяє в повній мірі визначити її особливу прихильність до кожного з батьків, але суд враховує, що мати дитини [PERSON] має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання [PERSON] .. За умови проживання дівчинки з батьком, мати неповнолітньої доньки має достатньо можливостей впливати на виховання доньки та формувати її особистості, на гармонічний розвиток її здібностей і талантів. Ухвалюючи рішення в справі «N.TS. та інші проти Грузії» від 02 лютого 2016 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що оскільки діти ростуть/розвиваються і, з плином часу, стають здатними формулювати власні думки щодо контактів з батьками, суди повинні приділяти належну увагу їхнім поглядам і почуттям, а також праву на повагу до їхнього приватного життя. З огляду на норми ч.1 ст.161 СК України, при визначенні місця проживання дитини суд виходить з рівності прав та обов`язків батьків, але надає перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови для виховання дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в якій зазначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони приватними чи державними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини», суд вважає можливим визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з її батьком - [PERSON] . Виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини з батьком, не встановлено.

Outcome: approved