Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

Позивач в грудні 2021 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19.04.2008 року між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 19.04.2008 року, актовий запис № 141 . Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2020 року по справі № 331/1322/20, шлюб між сторонами розірвано. Позивачка не зверталася до суду із позовною заявою про стягнення аліментів або з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей за проханням відповідача. Між сторонами по справі існує домовленість щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання дітей. Після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, діти залишилися проживати разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю сторін по справі та була придбана під час зареєстрованого шлюбу. Позивачка не перешкоджає відповідачу спілкуватися з дітьми та приймати участь у їхньому вихованні. Але, позивачка бажає визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із нею, оскільки діти є досить маленькими та повинні мати постійне місце проживання. Жодних протипоказань щодо визначення місця проживання дітей разом із позивачкою, у останньої не має. Згідно витягу № 20935 з реєстру платників єдиного податку від 15.11.2021 року позивачка [PERSON] є фізичною особою-підприємцем 3 групи, вид діяльності: 63.99 надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у., та 74.20 діяльність у сфері фотографії . Позивачка [PERSON] разом із малолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , проживає у квартирі [ADDRESS] , яка була придбана сторонами по справі під час зареєстрованого шлюбу та оформлена на ім`я [PERSON] . Вказана квартира складається із двох кімнат, одна із яких виділена для дітей. Діти мають окремі ліжка, стіл, стільці, шафу, місце для іграшок, у квартирі створені належн санітарні умови та інше. Згідно листа лікаря [PERSON] від 09.12.2021 року, яка є педіатром малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зазначено про наступне: "Мати регулярно звертається до клініки «Здорове дитинство» з питанням здоров`я та лікування дітей. Всі послуги у нашому центрі мати сплачує сама, дітей приводить вчасно на огляд, вакцинацію, всі рекомендації виконує відповідально. За моїми спостереженнями, [PERSON] дуже відповідальна, дбайлива, виконавча та любляча мама." Позивачка самостійно вирішує всі питання щодо лікування дітей, придбання одягу, канцелярії та інше,з боку позивачки створенні всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, гармонійного розвитку їх особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Проживання синів разом із матір`ю відповідає найкращим інтересам дітей. З огляду на вік дітей, вони потребують перш за все турботи, уваги, любові та догляду матері. Позивачка бажає та має можливість забезпечити своїм синам належні умови для проживання, повною мірою займатися їх вихованням. Позивачка бажає щоб місце проживання синів було визначено із нею, а тому вона вважає, що є всі законні підстави для цього. В свою чергу, позивачка не чинитиме жодних перешкод для спілкування батька із синами і готова зі свого боку сприяти тому, щоб діти не були позбавлені піклування батька. Проживання дітей разом із матір`ю відповідає їхнім інтересам. Позивачка бажає та має можливість забезпечити своїм дітям належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дітей. З огляду на викладене, враховуючи, що між сторонами існує спір відносно місця проживання дітей, позивачка не має протипоказань щодо проживання разом із нею синів, а тому вона вважає, що є всі законні підстави для визначення місця проживання синів разом із нею. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2021 року по справі відкрите провадження. Визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 11.02.2022 року відповідачем [PERSON] була подана зустрічна позовна заява про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком. В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] зазначив, що після розірвання шлюбу між ним та позивачем ,задля уникнення виникненням можливих непорозумінь та збереження дружніх стосунків між колишнім подружжям він , після розірвання шлюбу орендував квартиру неподалік від своєї квартири, щоб було зручніше спілкуватися з синами. Зазначена квартира має дві окремі кімнати, одна з них повністю облаштована під дитячу кімнату, має два ліжка, письмовий стіл, шафу та місце для ігор та іграшок. З самого народження і по теперішній час він постійно піклується про своїх синів, сплачує рахунки за дитячий садочок, школу, додаткові навчальні та розвиваючи заклади, купує одяг, ліки та продукти харчування. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідач ніде не працює, лише 12 листопада 2021 року зареєструвалась, як фізична особа- підприємець з основним видом діяльності: діяльність у сфері фотографії (код за КЕД 74.20), тобто не має постійної роботи та заробітку на утримання синів. Вважає, що реєстрація відповідачки як ФОП була зроблена саме перед подачею в суд заяви про визначення місця проживання дітей з нею і виключно з певною метою. Тоді як, до цього часу Відповідачці вистачало коштів, які Позивач сплачував їй на утримання синів (за період перебування синів два тижні з нею) по 10 000,00 грн. щомісячно та ще й додатково сплачував за їх навчання. Інші два тижні вони були повністю на його забезпеченні. Позивач за власним бажанням належним чином виконує свої обов`язки щодо утримання дітей, прагне спілкування з ними, приймати участь у їх вихованні, навчанні, а також піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток та має на все це достатньо часу та фінансові можливості. Позивач з 2004 року працює в ТОВ «ІНФОКОМ ЛТД», отримує достатній заробіток та позитивно характеризується за місцем роботи. Порушуючи домовленості між сторонами, які існували протягом тривалого часу, а саме з травня 2020 року по жовтень 2021 року, відповідачка за зустрічним позовом останнім часом чинить йому перешкоди в спілкуванні з синами, перешкоджає зустрічам, і як раніше не дозволяє проживати два тижні дітей з батьком. Позивач вважає, що зустрічі з синами лише по вихідним дням, які запропонувала йому відповідач можуть назавжди зруйнувати ті дружні та довірливі стосунки, які виникли між ним та його синами за період тривалого спільного проживання та спілкування, у разі не відновлення такого спілкування відновити стосунки буде майже неможливо. Така поведінка відповідачки суперечить засадам сімейних відносин, порушує право Позивача, встановлене Конституцією України, Сімейним кодексом України та іншими нормами законодавства. Вважає, що у Відповідачки відсутні не тільки правові підстави перешкоджати Позивачу в спілкуванні з синами, а і будь-які інші причини. Позивач ніколи не ображав ні дружину, ні дітей, завжди проявляв любов, турботу та увагу до сімейних стосунків, особливо до синів. Вони, як хлопчики, бажають більше часу проводити з позивачем, цікавляться його життям, прагнуть до тих знань, що він може передати їм, як чоловік, навчити та порадити. Проте колишня дружина не бажає розуміти, як важливо це для нього та їх синів. Звертає увагу суду, що в інтересах синів [PERSON] та [PERSON] , проживати саме з батьком [PERSON] . Позивач має стабільний достатній дохід, автомобіль, вільний графік роботи, що дозволяє відвозити дітей до школи, займатися з ними, гуляти та іншим чином піклуватися про них, тобто має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку синів, які в повному обсязі забезпечать гармонійний розвиток їх особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ухвалою суду від 11 лютого 2022 року об`єднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком. 18.03.2022 представником позивача -відповідача [PERSON] було надано відзив на зустрічну позовну заяву , в якій, представник позивача, посилаючись, зокрема, на висновок психолога-психоаналітика, в задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити, оскільки вважала, що проживання дітей з матір`ю відповідатиме їх інтересам, і матір`ю жодним чином не чиняться перешкоди батьку у спілкуванні з синами. Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача-відповідача [PERSON] надала клопотання про розгляд справи у її відсутність. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи , до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача- позивача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Представник третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району в наданому клопотанні просила справу розглянути у її відсутність, ухвалити рішення по справі з урахуванням наданого висновку щодо розв`язання спору . Суд, дослідивши матеріали справи , приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 19.04.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 19.04.2008 року, актовий запис № 141 . Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2020 року по справі № 331/1322/20, шлюб між сторонами розірвано. Після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, діти залишилися проживати разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу № 20935 з реєстру платників єдиного податку від 15.11.2021 року позивачка [PERSON] є фізичною особою-підприємцем 3 групи, вид діяльності: 63.99 надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у., та 74.20 діяльність у сфері фотографії . Позивачка [PERSON] разом із малолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , проживає у квартирі [ADDRESS] , яка була придбана сторонами по справі під час зареєстрованого шлюбу та оформлена на ім`я [PERSON] . [PERSON] з 2004 року працює в ТОВ «ІНФОКОМ ЛТД» на посаді інженера-програміста , отримує достатній заробіток та позитивно характеризується за місцем роботи, матеріально дітей забезпечує, що не оспорювалося позивачем за первісним позовом. Тобто, судом встановлено, що батьки дітей мають самостійний та достатній дохід, позитивно характерузуються, мають прихильність до дітей, піклуються про них. Згідно висновку психолога-психоаналітика щодо психологічного дослідження малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Запорізької обласної громадської організації «Об`єднання психологів та психоаналітиків «Взаємодія» від 30.12.2021 року за вих. № 117, « [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] самостійно, послідовно і усвідомлено описували події, обставини (факти), які відбувалися в їх житті, висловлювали власну думку (оцінку) щодо дій, подій, обставин (фактів), а також, щодо людей, з якими вони пов`язані. Так, діти усвідомлено та самостійно виразили своє бажання проживати разом з матір`ю [PERSON] . ... Під час проведення психологічного дослідження діти демонстрували глибокий зв`язок та особисту прихильність до матері [PERSON] . Діти емоційно позитивно ставляться до матері, мають довірливий та відкритий контакт. Щодо батька, [PERSON] , то діти вказали, що теж люблять батька. На пряме питання з ким би бажали мешкати, діти відповіли, що з матір`ю, а з батьком хочуть бачитися, хочуть, щоб від приїжджав до них.» (копія висновку міститься в матеріалах справи). У вказаному висновку вказано про те, що діти згадували ситуації, коли батько проявляв до них насильство та розповідали про ситуацію, яка сталася із ними восени 2021 року, коли батько залишив їх у машині самих та пішов в «Мій лікар», розгублені та налякані діти повідомили про це матір, яка приїхала та знайшла їх. Вказана ситуація підпадає під поняття «жорстокого поводження з дитиною». Відповідно до вказаного висновку: «Таким чином, проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам дітей, але в той же час слід не заважати зустрічам з батьком за бажанням та згодою обох (батька та дитини). ...». Висновком органу опіки та піклування від 13.12.2022 за № 459/01-20/20.03-2059, який отриманий на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2021 року у цій справі, зазначено, що враховуючи той факт, що діти фактично проживають з матір`ю, перебувають на території Королівства Іспанії, враховуючи відсутність будь-якої сторони на території України, суттєві обставини, що змінилися після подачі відповідного позову, орган опіки та піклування вважає за неможливе визначити місце проживання дітей, враховуючи воєнний стан в країні. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батькипроживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Суд враховує, що після подання до суду позовної заяви та зустрічної позовної заяви, обставини у цій справі змінилися. Так, 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено: 1) з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022; 2) з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022; 3) з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 18 травня 2022 року № 341/2022; 4) з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022; 5) з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 7 листопада 2022 року № 757/2022. Після ввеждення воєнного стану в Україні [PERSON] з дітьми виїхала до Королівства Іспанія, надала суду докази забезпечення дітей належними умовами проживання, працевлаштувалася , оформила дітей до шкільного навчального закладу , забезпечила наявність у останніх медичного стархування. Батько дітей також перебуває за межами України в Словаччині. Вирішуючи в умовах воєнного стану спір про місце проживання дітей, суд враховує пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, невід`ємність і пріоритет права дитини на життя, перебування її в безпечному середовищі. Також , при вирішенні вказаної справи суд враховує можливість реального виконання судового рішення , а тому враховуючи реалії сьогодення та надані сторонами докази, вважає за можливе визначити місце проживання малолітніх дітей саме з матір`ю. При цьому суд зауважує, що у разі зміни ситуації у країні, повернення сторін до м. Запоріжжя, останні не позбавлені можливості, у разі виникнення спору щодо місця прлживання дітей , звернутися до суду з відповідним позовом. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved