Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить: розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 09 вересня 2014 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 144; неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з ним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що шлюб між ним та відповідачкою зареєстровано 09 вересня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 144. У шлюбі в них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , які є неповнолітніми. Причиною розірвання шлюбу є те, що сторони втратили взаєморозуміння та повагу, мають різні уявлення про побудову сімейних відносин та ведення спільного господарства. Їх світогляд і культурні цінності теж не співпадають. Вони не можуть дійти згоди щодо принципових для спільного проживання питань. Внаслідок тривалого роздільного проживання сторони відчужилися один від одного та втратили сімейні цінності, необхідні для збереження шлюбу. В даний час сторони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та не поєднані спільним побутом. Позивач вважає, що подальше збереження сім`ї з відповідачкою неможливе, суперечить його інтересам, а тому строку для примирення просить не надавати. Крім того зазначив, що з липня 2022 року відповідачка не проживає з сім`єю, діти проживають з ним, він займається їхнім вихованням та доглядом, тому вважає, що інтересам дітей буде відповідати проживання з ним у середовищі, до якого вони звикли. Позивач шкідливих звичок не має, батьківські обов`язки виконує належним чином. Ухвалою суду від 21.09.2022 відкрито провадження у даній справі, до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.11.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Позивач 06.12.2022 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка 18.10.2022, 02.11.2022 та 03.11.2022 надіслала до суду заяви про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, на розірвання шлюбу згідна, строку для примирення просить не надавати, неповнолітніх дітей залишити проживати з позивачем. Від Служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області судом 01.11.2022 отримано висновок Органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін та клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Висновок органу опіки та піклування служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідачка не скористалася правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши письмові докази, встановив, що шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 09 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 144, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 09 вересня 2014 р. Статтею 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, як визначено ч.1 ст.36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст.112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Передбачене ч.1 ст.111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Позивач скористався правом припинити шлюбні відносини та звернувся до суду з даним позовом, відповідачка позов визнає. Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, той факт, що сторони спільно не проживають з липня 2022 року, не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із реєстрацією шлюбу відповідачка змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Оскільки відповідачка в надісланих до суду заявах про розгляд справи без її участі не зазначила яким прізвищем бажає іменуватися після розірвання шлюбу, тому суд вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи позов у частині визначення місця проживання дітей сторін, суд зважає на таке. Судом встановлено, що за час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 12 від 25 листопада 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25 листопада 2014 р. виконавчим комітетом Мечищівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області, та дочка [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1 від 10 лютого 2020 року, що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10 лютого 2020 року виконавчим комітетом Тишківської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 4 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №186/1659/20 від 26.01.2022. Згідно довідки № 21-187 від 14.09.2022 року, виданої Тишківським старостинським округом Городенківської міської ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає в [ADDRESS] разом з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , та малолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Із копії Акту № 21-186 від 14.09.2022 обстеження умов проживання [PERSON] , складеного комісією в складі старости с. Тишківці [PERSON] , члена громадської ради [PERSON] та діловода [PERSON] , встановлено, що [PERSON] проживає у глинобитному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок 1951 року побудови, наявна також літня кухня 2018 року побудови, де є окремі дві кімнати. Загальна площа житлового будинку 80 кв.м., жила - 40 кв.м., літня кухня - 40 кв.м., комора, гараж. В будинку є водопровід, каналізація, індивідуальне опалення, будинок знаходиться в доброму стані. Житловий будинок належить матері обстежуваного - [PERSON] , яка проживає за кордоном. В будинку зареєстровані та проживають: позивач [PERSON] , 1991 р.н., син [PERSON] , 2014 р.н., та дочка [PERSON] , 2020 р.н. Умови проживання [PERSON] є задовільними. Позивач [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, про що свідчить копія характеристики від 10.10.2022 № 21-78, виданої Тишківським старостинським округом Городенківської міської ради. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 20 жовтня 2022 р. № 495, стверджено, що Орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , біля батька [PERSON] , [INFO] . Зі змісту висновку вбачається, що малолітній [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини міської ради повідомив, що навчається у 2 класі Тишківського ліцею. Влітку мама поїхала в Польщу заробляти гроші. З того часу вони з сестрою живуть з татом, який готує їжу, робить все по господарству, доглядає за сестричкою, а він татові допомагає. Мама телефонує майже щодня, але коли приїде не каже. Дитина повідомила, що їм добре живеться з батьком, але хотів би, щоб мама була також вдома, про що працівником служби у справах дітей Городенківської міської ради 06.10.2022 складено протокол бесіди з дитиною. У телефонній розмові працівника служби у справах дітей Городенківської міської ради із [PERSON] , що відбулась 11 жовтня 2022 року, остання повідомила, що на даний час перебуває у м. Варшава (Республіка Польща) та найближчі 3-5 років планує там залишатись або виїхати в Канаду. Не заперечує, щоб після розлучення їх малолітні діти залишились проживати біля батька [PERSON] . Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дітей з батьком може зашкодити інтересам дітей, оскільки діти після виїзду матері за кордон у липні 2022 р. постійно проживають з батьком, який створив їм належні умови проживання, виховання та розвитку. На думку суду, в контексті першочергового врахування саме інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, враховуючи висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради, проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком після його розірвання шлюбу з матір`ю дітей, відповідачкою у справі, буде відповідати найкращим інтересам дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі змісту ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більше, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №404/1100/16 від 02.05.2018. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю. Також суд враховує, що визначення місця проживання дітей з батьком не позбавить відповідачку можливості відвідувати дітей, спілкуватися з ними, здійснювати свої батьківські обов`язки. Позивач, наполягаючи на визначенні місця проживання дітей з ним, надав суду відповідні докази того, що саме він має перевагу перед матір`ю дітей при визначенні місця їх проживання. Відповідачка не заперечує, щоб їх малолітні діти залишились проживати біля батька - позивача. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позов в частині визначення місця проживання дітей підлягає до задоволення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», ч.1 ст.142 ЦПК України, якими передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч.3 ст.217 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається з оголошенням головуючим судового засідання відкритим. При зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей позивач [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 1984,80 грн, що стверджується квитанцією № 0.0.2674468182.1 від 15.09.2022. Враховуючи, що заяви відповідачки про визнання позову отримані судом до початку розгляду справи по суті, тому є підстави для повернення позивачеві [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме в сумі 992,40 грн (1984,80:2= 992,40). На підставі ст.ст. 3, 7, 19, 21, 24, 36, 55, 56, 104, 112-114, 141, 157, 160-161 Сімейного Кодексу України, ст.29 ЦК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: approved