Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

19 січня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк» із вимогою про визнання правовідносин припиненими та припинення обтяжень. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 02 квітня 2008 року між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № МК/356, відповідно до умов якого банківська установа взяла на себе зобов`язання відкрити для позичальника не відновлювальну кредитну лінію, а він, у погодженому сторонами порядку та строк повернути основну суму кредиту, проценти та інші, передбачені даним договором грошові суми. 02 квітня 2008 року між сторонами кредитного договору був укладений договір іпотеки № МК/365-1, відповідно до якого сторони погодили, що в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності домоволодіння [ADDRESS] . Також сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На виконання договору іпотеки № МК/365-1 від 02 квітня 2008 року та приписів чинного законодавства, була здійснена державна реєстрація обтяження предмету іпотеки. 01 грудня 2016 року відповідач здійснив державну реєстрацію речових прав на вищевказаний предмет іпотеки до іпотекодержателя, про що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. на підставі договору іпотеки від 02 квітня 2008 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 20 липня 2017 року ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулося до місцевого суду з позовною заявою про виселення позивача з виказаного вище житлового будинку. Заявлені позовні вимоги були обґрунтовані тим, що у встановленому законом порядку речові права на вказаний об`єкт зареєстровані за заявником, а реєстрація постійного місця проживання відповідача порушує встановлені законом права власника даного майна, яким є ПАТ «КБ «Приватбанк». В подальшому місцевий суд задовольнив заяву банку та залишив позовну заяву про виселення без розгляду. Вказує, що також доказом суспільних правовідносин, пов`язаних з державною реєстрацією за ПАТ «КБ «Приватбанк» речових прав на вказане домоволодіння є накладення у встановленому законом порядку уповноваженою особою територіального відділу державної виконавчої служби арешту на майно боржника ПАТ «КБ «Приватбанк», в тому числі і на цей об`єкт нерухомості. Вважає, що після завершення позасудового врегулювання спору, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником фізичною особою є недійсними. Тому ураховуючи відсутність документально оформлених та нотаріально посвідчених домовленостей сторін щодо виконання основного зобов`язання, яке було забезпечено шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, то встановлена законом недійсність наступних вимог має своїм наслідком недійсність вимог та припинення правовідношення, як за договором іпотеки № МК356-1 від 02 квітня 2008 року так, і недійсність вимог та припинення правовідношення за кредитним договором № МК356-1 від 02 квітня 2008 року. Вважає, що вищенаведені фактичні обставини справи та зазначені норми чинного законодавства України свідчать про те, що з моменту державної реєстрації переходу до іпотекодержателя речових прав на предмет іпотеки вимоги відповідача щодо виконання основного зобов`язання є недійсними, а відтак, у відповідності та на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», правовідносини, що виникли на підставі укладеного сторонами договору іпотеки № МК356-1 від 02 квітня 2008 року є припиненими. Істотним значенням вважає ту обставину, що ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку», прямо визначено, що у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку, однак, державна реєстрація відомостей про припинення обтяження, встановленого на підставі договору іпотеки № МК356-1 від 02 квітня 2008 року здійсненна не була. Зазначає, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, які залишені без змін постановою Верховного суду від 17 травня 2021 року, рішення державного реєстратора Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Верби В.М. № 3275227 від 01 грудня 2016 року про державну реєстрацію прав за ПАТ «КБ «Приватбанк» на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 1107473112101, по вул. Глибокій, 39-А у м. Дніпрі, скасовано. 13 жовтня 2021 року на виконання вищевказаного рішення суду здійснена державна реєстрація скасування права власності на об`єкт нерухомого майна за ПАТ «КБ «Приватбанк» та зареєстровано право приватної власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за позивачем. Однак вважає, що існуюча реєстрація обтяження на належний йому на праві приватної власності об`єкт нерухомого майна, унеможливлює реалізацію передбачених Конституцією України та чинним законодавством України належних йому, як власнику, встановлених законом його прав та інтересів. Тому прохає суд визнати припиненими з 01 грудня 2016 року, з моменту державної реєстрації переходу до іпотекодержателя ПАТ «КБ «Приватбанк» речових прав на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний № 1107473112101 по [ADDRESS] правовідносин, підставою яких є договір іпотеки № МК356-1 від 02 квітня 2008 року, що нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Козіною А.В. та зареєстрований за № 1000 та, застосувати наслідки припинення правовідносин та припинення вищевказаного обтяження. Ухвалою суду від 20 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 32). 18 лютого 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 20 січня 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 35-66). Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 14 годину 20 хвилин 126 березня 2022 року (а. с. 67), копія якої надіслана учасникам справи 12 квітня 2022 року за вихідним № 5586/22-вих/2/204/1024/22 (а. с. 71). 13 липня 2022 року на електронну адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшли письмові пояснення представника відповідача адвоката Гайворонського О.Г. (а. с. 95 та на звороті), в яких він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. Вказує, що 03 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № МК/356 від 03 квітня 2008 року, за яким останній отримав кредит у розмірі 20000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 квітня 2013 року. Стверджує, що станом на 20 червня 2022 року заборгованість [PERSON] по кредитному договору № МК/356 від 03 квітня 2008 року не погашена та становить 174541,36 доларів США, яка складається з: загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 18365,07 доларів США; заборгованості за процентами у розмірі 59664,04 долари США; заборгованості по комісії 333,40 доларів США та пені 96178,86 доларів США. При цьому зазначає, що п. 30 договору іпотеки визначено термін дії договору до повного погашення позичальником та іпотекодержателем зобов`язань за кредитним договором. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] є передчасними у зв`язку з відсутністю доказів щодо виконання ним зобов`язань за кредитним договором № МК/356 від 03 квітня 2008 року. Тому, прохає суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексту позовної заяви. Додатково зазначив про те, що є спірне питання між сторонами щодо кредитного договору. Так, він вважає, що кредитної заборгованості за валютним кредитним договором у нього не має, бо він її погасив, але у гривні. Разом з цим вважає, що по іпотечному договору відповідач отримав все, звернувши стягнення на предмет іпотеки, але при цьому зазначає, що наразі будинок на праві власності належить йому. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с.115), причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк» та було укладено договір іпотеки № МК/356-1 (а. с. 56 та на звороті), за яким іпотепкодавцем в забезпечення виконання зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором № МК/356 від 02 квітня 2008 року передано належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме - домоволодіння [ADDRESS] . За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору № МК/356 від 02 квітня 2008 року з: повернення кредиту, наданого у вигляді не відновлювальної кредитної лінії, в сумі 40000 доларів США, щомісячно згідно графіка погашення кредиту, термін повного погашення 02 квітня 2013 року; щомісячної сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % річних згідно з графіком погашення кредиту у відповідності до п. 3.1 кредитного договору; сплати банку при наданні кредиту винагороди у розмірі 0,1 % від суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом у разі несвоєчасного погашення кредиту у розмірі 40 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту; сплати банку пені за кожний випадок порушення графіку погашення кредиту згідно п. 4.1 кредитного договору. Згідно з вимогами п. 4 договору іпотеки № МК/356-1 від 02 квітня 2008 року, іпотекою за цим договором також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за кредитним договором і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмету іпотеки; витрат на страхування предмету іпотеки, якщо витрати на страхування предмету іпотеки зроблені іпотекодержателем; збитків, завданих порушенням іпотепкодавцем умов іпотечного договору; витрат по реєстрації предмету іпотеки в Державному реєстрі іпотек, витрат по внесенню змін в запис у Державному реєстрі іпотек, витрат по виключенню запису про реєстрацію предмету іпотеки з Державного реєстру іпотек, а також витрат по нотаріальному посвідченню цього договору та всіх додаткових угод до нього, якщо такі витрати зроблені іпотекодержателем штрафні санкції, передбачені цим договором. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 7), 01 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В.М. внесено запис № 17847280 про право власності на домоволодіння [ADDRESS] за ПАТ «КБ «Приватбанк». Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2018 року у справі № 204/4604/17 (провадження 2/204/135/18) позовну заяву ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про виселення залишено без розгляду (а. с. 8). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року у справі № 204/7501/17 (провадження 2/204/46/19) позовну заяву [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Верби В.М., ПАТ «КБ «Приватбанк», третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про скасування рішення та реєстраційної дії задоволено частково (а. с. 11-14). Скасовано рішення № 3275227 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень права власності на нерухоме майно, а саме будинку [ADDRESS] , що було зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В.М. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис 1107473112101 про державну реєстрацію права власності ПАТ «КБ «Приватбанк» на нерухоме майно, а саме будинку [ADDRESS] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі № 204/7501/17 (провадження 22-ц/803/2111/20) апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року без змін (а. с. 14 на звороті -17). Постановою Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 204/7501/17 (провадження 61-12434св20) касаційну скаргу ПАТ «КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, без змін (а. с. 18-26). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 279461567 від 13 жовтня 2021 року (а. с. 27 та на звороті), 13 жовтня 2021 року скасовано право власності № 17847280 на будинок [ADDRESS] за ПАТ «КБ «Приватбанк». Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 291889299 від 22 грудня 2021 року (а. с. 28-29), 13 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В.М. внесено запис № 44557060 про право власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а позивачем не спростовано того, що відповідно до наданого відповідачем розрахунку (а. с. 97-98), за позивачем станом на 20 червня 2022 року, рахується заборгованість за кредитним договором № МК/356 від 02 квітня 2008 року розмірі 174541,36 доларів США, яка складається з: загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 18365,07 доларів США; заборгованості за процентами у розмірі 59664,04 долари США; заборгованості по комісії 333,40 долари США та пені 96178,86 доларів США. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За змістом пункту 7 цієї статті окремим способом захисту є припинення правовідношення. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18). Приписами ч. 1 ст. 593 ЦК України визначено, що припинення права іпотеки відбувається в разі належного виконання основного зобов`язання, що забезпечено у такий спосіб. Встановлення факту припинення основного зобов`язання в результаті його належного виконання має своїм наслідком також й припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором. Наведений правовий висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14 та підтримано Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц і постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-ц. Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач прохав\~суд визнати\~припиненими з 01 грудня 2016 року, з моменту державної\~реєстрації переходу до іпотекодержателя ПАТ «КБ «Приватбанк» речових прав на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний № 1107473112101 по [ADDRESS] правовідносин,\~підставою яких\~є договір\~іпотеки № МК356-1 від 02 квітня 2008 року, що нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Козіною А.В. та зареєстрований за № 1000, що з огляду на вищевикладене є неналежним способом захисту. Разом з цим суд зазначає, що приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Приписами ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. При цьому, нормами ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як було встановлено судом, 02 квітня 2008 року сторонами було укладено договір іпотеки № МК/356-1. Предметом якого виступає домоволодіння [ADDRESS] . При цьому, вказаним договором іпотеки було забезпечено виконання позивачем зобов`язань перед відповідачем за кредитним договором № МК/356 від 02 квітня 2008 року. Звертаючись до суду з позовом про визнання правовідносин припиненими та припинення обтяжень, позивач посилався на те, що банком звернуто стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим 01 грудня 2016 року відповідачем було зареєстровано право власності на вказане домоволодіння, а тому іпотека за договором, якими забезпечувалось виконання кредитного договору, є припиненою як похідне зобов`язання, отже, наявні підстави для зняття обмеження із заставного майна. Разом з цим, у судовому засіданні 06 грудня 2022 року позивач стверджував, що зобов`язання за кредитним договором, як він вважає, виконав, але у гривні, тому є спірні питання щодо наявності заборгованості. Однак суд не може погодитись з вказаним, з огляду на наступне. Так, приписами ч. 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобов`язання вважаються припиненими. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, зокрема, розрахунком заборгованості станом на 22 червня 2022 року (а. с. 97-98), а позивачем не спростовано, що зобов`язання за кредитним договором № МК/356 від 02 квітня 2008 року, який забезпечений іпотекою, ним не виконані. При цьому, положеннями ст. 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного\~зобов`язання або\~закінчення строку\~дії іпотечного\~договору; реалізації\~предмета іпотеки\~відповідно до\~цього Закону; набуття\~іпотекодержателем права\~власності (спеціального\~майнового права)\~на предмет\~іпотеки; визнання\~іпотечного договору\~недійсним; знищення\~(втрати)\~переданої в\~іпотеку будівлі\~(споруди),\~якщо іпотекодавець\~не відновив\~її.\~Якщо предметом\~іпотечного договору\~є земельна\~ділянка і\~розташована на\~ній будівля\~(споруда),\~в разі\~знищення (втрати)\~будівлі (споруди)\~іпотека земельної\~ділянки не\~припиняється; з\~інших підстав,\~передбачених цим\~Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19 (пункти 54, 68-70) зробила висновок про те, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку", пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі його виконання чи, шляхом набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2016 року відповідачем було задоволено вимоги іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а саме будинку [ADDRESS] , у зв`язку з чим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вербою В.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32752271 та вчинено запис про реєстрацію права власності № 17847280 на вказане нерухоме майно за ПАТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 7), який в подальшому скасовано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року у справі № 204/7501/17, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2020 року (а. с. 14 на звороті 17) та, які в свою чергу залишені без змін постановою Верховного Суду від 17 травня 2021 року (а. с. 18-26). З огляду\~на викладене,\~приймаючи до\~уваги те,\~що іпотека\~припиняється в\~разі припинення\~основного зобов`язання,\~зокрема на\~підставі його\~виконання чи\~шляхом набуття\~іпотекодержателем права\~власності (спеціального\~майнового права)\~на предмет\~іпотеки,\~враховуючи, що зобов`язання\~за кредитним\~договором №\~МК/356\~від 02\~квітня 2008\~року,\~який в\~свою чергу\~був забезпечений\~договором іпотеки\~№ МК/356-1\~від 02\~квітня 2008\~року,\~не припинено\~його виконанням,\~про що\~свідчить наявна\~за позивачем\~заборгованість,\~яка підтверджена\~відповідним розрахунком\~заборгованості,\~який в\~свою чергу\~позивачем не\~спростований,\~ураховуючи,\~що рішення\~приватного нотаріусу\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Дніпропетровської області\~Верби В.М.\~про державну\~реєстрацію прав\~та їх\~обтяжень за\~ПАТ «КБ\~«Приватбанк» права\~власності на\~предмет іпотеки\~скасовано,\~що свідчить\~про наявність\~невиконаних зобов`язань\~за основним\~договором,\~у зв`язку\~з чим\~суд доходить\~висновку,\~що підстави\~для задоволення\~позовних вимог\~в частині\~визнання припиненими\~з 01\~грудня 2016\~року, з\~моменту державної\~реєстрації переходу\~до іпотекодержателя\~ПАТ «КБ\~«Приватбанк» речових\~прав на\~об`єкт нерухомого\~майна,\~реєстраційний №\~1107473112101\~по [ADDRESS] правовідносин сторін, підставою виникнення яких є договір іпотеки № МК/356-1 від 02 квітня 2008 року договору, відсутні. Зважаючи на\~те,\~що підстав\~для задоволення\~позовних вимог\~в частині\~визнання припиненими\~правовідносин сторін,\~підставою яких\~є договір\~іпотеки,\~судом не\~встановлено,\~суд доходить\~висновку,\~що у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] \~слід відмовити\~за безпідставністю\~та недоведеністю,\~а оскільки позовні вимоги про застосування наслідків припинення правовідносин та припинення обтяження є похідними від первісної вимоги, дані вимоги також задоволенню не підлягає, через що суд дійшов переконливого висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed