Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. У прохальній частині позову просить суд усунути перешкоду у користуванні власністю шляхом вселення у кв. [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] надати ключі від даної квартири. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач [PERSON] є власником 1/6 чотирикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що він не проживає у спірній квартирі, оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою, займаючи всі чотири кімнати, змінивши замки у квартиру. Угоди про спосіб виділення часток позивача із загального майна не дося З приводу перешкод доступу у спірну квартиру позивач вимушений був звертатися до поліції. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху (а.с.15,16). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін (а.с.20,21). Представник позивача [PERSON] (а.с.37) отримав 15 серпня 2022 року копію ухвали про відкриття провадження (а.с.38), подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити. Відповідачі судом належним чином повідомлялись про розгляд справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. До суду повернулись поштові конверти з рекомендованим повідомленням без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Таким чином, відповідачі вважається належним чином повідомлені про розгляд справи судом, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 грудня 2000 року, виданого згідно розпорядження від 14 грудня 2000 року № 2760 органу приватизації, управління житлового господарства Державного управління справами, спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності (а.с.18). Як вбачається з копії паспорту громадянина України, позивач [PERSON] зареєстрований за адресою спірної квартири (а.с.10,11). Згідно інформації про зареєстроване місці проживання особи, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані з 1990, 1991,1992,1992 років по день надання довідки у вищевказаній квартирі (а.с. 27-30,50). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що відповідачами чиняться перешкоди у користуванні спірної квартирою, що підтверджується його зверненням до органів поліції, зокрема до Дніпровського управління поліції Головоного управління Національної поліції у місті Києві (а.с.8). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає зміст позовних вимог та докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядження квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення. При цьому позивач у прохальній частині позову не конкретизує, кого саме зобов`язати вчинити вказані дії. Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15). Таким чином, враховуючи те, що для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача необхідно конкретизувати позовні вимоги саме в частині покладення обов`язку на певну особу щодо зобов`язання вчинення дій відносно вселення до квартири [ADDRESS] , тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідачів здійснити вказані дії, оскільки судом було встановлено, що вони зареєстровані та користуються спірною квартирою. З урахуванням вищевикладеного, оскільки судом встановлено факт відсутності у позивача ключів від квартири, яка належить йому на праві власності та на даний час фактично обмежена у можливості вселитися в дане житло та вільно користуватися, розпоряджатися та володіти ним, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково, а саме, усунути перешкоди у здійсненні позивачем [PERSON] права володіння, користування та розпорядження житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , , [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою та у вселенні позивача у спірну квартиру. Що стосується вимог позивача про передачу ключі від квартири, вказані вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч. 1 ст. 5 ЦПК України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. В даному випадку, враховуючи, що порядок користування між співвласниками не визначений ні за їхньою згодою, ні за рішенням суду, тому право користування спірною квартирою може бути реалізованим шляхом вселення позивача, а інші позовні вимоги не відповідають вимогам статей 317, 319, 391 ЦК України. Аналогічна правова позиція з подібних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року по справі № 755/4973/18. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. За матеріалами справи позивач є інвалідом ІІ групи з дитинства, посвідчення Пенсійного фонду України № [NUMBER] , дати видачі - 08 грудня 2009 року, термін дії - довічно (а.с.12). Пунктом 9, частині 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру щодо вселення у спірну квартиру та передачу ключів. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 35 Постанови ВССУ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2014 №10, при пред`явленні позову до кількох відповідачів одним або кількома позивачами, звільненими від сплати судового збору, він стягується в дохід держави за рішенням суду окремо з кожного відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, згідно з ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за кожну вимогу немайнового характеру позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 992,40 грн (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд дійшов висновку про те, що судові витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду слід стягнути з відповідачів в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Отже, з огляду на те, що за результатами розгляду позовної заяви судом задовольняється одна позовна вимога немайнового характеру, відтак підлягає стягненню з відповідачів сума судового збору у рівних частках по 248,10 грн (992,40 грн :4) з кожного відповідача.

Outcome: partial