Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь 700000 (сімсот тисяч) грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 27.04.2017 йому було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. В подальшому обвинувачення було змінено прокурором на ч. 1 ст. 190 КК України. Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 09.06.2020 позивача виправдано, в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10.11.2021 вказаний вирок залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора. Позивач зазначає, що сам факт його знаходження під кримінальним переслідуванням, а також факт обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, проведення особистого обшуку, накладення арешту на грошові кошти, звернення до суду з клопотанням про відсторонення від посади мало для останнього стресові наслідки, оскільки він був змушений захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань та негативно вплинуло на звичний уклад його життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання, які, в свою чергу, призвели до погіршення стану здоров`я, неодноразових гіпертонічних кризів та викликали необхідність проходження лікування. Таким чином, позивач вважає, що має право на гарантований розмір відшкодування, завданої моральної шкоди за період перебування під слідством та судом - 54 місяці 15 днів, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Ухвалою судді від 04.08.2022 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та за вмотивованим клопотанням позивача витребувано з Малинського районного суду Житомирської області матеріали кримінального провадження № 283/1159/17 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 30-31). 29.08.2022 через канцелярію суду надійшов відзив від представника Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому зазначено, що позовна заява [PERSON] є безпідставною та необґрунтованою, оскільки позивачем не доведено належним чином факту спричинення моральної шкоди, не обґрунтовано її розмір, не долучено доказів, які вказують на незаконність дій ГУНП в Житомирській області, а також не надано допустимих доказів щодо розміру заподіяної шкоди у сумі 700000 грн. за час перебування під слідством та витрат, пов`язаних із розглядом справи, а тому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 37-40). Крім того, 01.09.2022 представник відповідача Житомирської обласної прокуратури також подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому просить суд відмовити у задоволені позову за недоведеністю позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що позивач не довів належним чином факту спричинення йому моральної шкоди та не долучив належних доказів, які вказують на незаконність дій органів досудового розслідування, при цьому зазначив, що у ході досудового розслідування та судового провадження зі [PERSON] , відповідно до ст. 17 КПК України, поводились як з невинуватою особою, будь-яких порушень його конституційних прав не було допущено. Здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно позивача та його судовий розгляд ніяким чином не призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків [PERSON] , не вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, що свідчить про відсутність будь-яких істотних страждань чи інших негативних наслідків морального характеру. Щодо стягнення витрат на правову допомогу представник відповідача вважає, що розмір гонорару визначений позивачем є завищеним та неспіврозмірним складності даної справи (а.с. 46-54). В судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак звернулись до суду із заявою про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представники відповідачів в судове засідання також не з`явилися, однак, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомили, тому суд розглянув справу без їх участі, оскільки в справі достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін. Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження №283/1159/17, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.04.2017 позивачу [PERSON] , який обіймав посаду директора Поліської дослідної станції імені О.М. Засухіна Інституту картоплярства Національної академії аграрних наук України, в межах кримінального провадження №12017060000000050 від 30.03.2017 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України (том 2, а.с. 110-116 матеріалів кримінального провадження №283/1159/17). В ході судового розгляду прокурором було змінено обвинувачення [PERSON] на ч. 1 ст. 190 КК України (том 3, а.с. 31-38 матеріалів вказаного кримінального провадження). Як вбачається\~з вироку\~Малинського районного\~суду Житомирської\~області від\~09.06.2020\~ [PERSON] \~виправдано,\~в зв`язку\~з відсутністю\~в його\~діях складу\~кримінального правопорушення,\~передбаченого ч.\~1\~ст.\~190\~КК України\~(том\~3,\~а.с.\~82-87\~матеріалів вказаного\~кримінального провадження),\~а ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10.11.2021 згаданий вирок залишено без змін (том 4, а.с. 7-9 матеріалів вказаного кримінального провадження). Відповідно до статті 55\~Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі статті 56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15 вказано, що "відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування". Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що "моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості". Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено з 01 жовтня 2022 року мінімальну заробітну плату у розмірі 6700 гривень, який підлягає до застосування при розрахунку розміру завданої позивачеві моральної шкоди. Доводи представників відповідачів стосовно того, що моральна шкода, заподіяна позивачу, не доведена обґрунтованими доказами, відхиляються судом, оскільки суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок тривалого та незаконного перебування під слідством і судом беззаперечно перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а відтак завдали йому моральної шкоди. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. В силу ст. 1176 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а протиправність їх дій та рішень презумується. Визначаючи розмір\~моральної шкоди\~суд виходить\~з того,\~що [PERSON] \~незаконно перебував\~під слідством\~і судом,\~про що\~свідчить залишений\~без змін\~виправдувальний вирокМалинського\~районного суду\~Житомирської області\~від 09.06.2020,\~яким позивача визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та виправдано його у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення (злочину). Таким чином, існують правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, яка визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Згідно проведеного судом підрахунку термін перебування позивача [PERSON] під слідством і судом становить 54 повних місяців і 13 днів, однак суд не погоджується із розміром відшкодування, який позивачем розраховано в сумі 700000 грн. Суд вважає, що розмір мінімального відшкодування моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь [PERSON] становить 364703 грн., виходячи з проведеного судом розрахунку: 54 повних місяців перебування під слідством та судом * 6700 грн. (розмір мінімальної заробітної плати у грудні 2022 року) = 361800 грн. + 2903 грн. (мінімальний розмір відшкодування за 13 днів (6700/30*13). Проте, встановлення того факту, що розмір морального відшкодування не може бути меншим за 364703 грн., не позбавляє суд визначити його у більшому розмірі. При цьому, суд враховує фактичні обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на особу позивача, тривалість перебування [PERSON] під слідством і судом, глибину його переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, вимушені зміни у його житті, негативний вплив на його репутацію. При цьому, суд враховує, що у період притягнення до кримінальної відповідальності позивач обіймав керівну посаду та згідно характеристики, наданої з місця роботи, позивач характеризується як компетентний, досвідчений і талановитий керівник, організатор, дисциплінований, чесний і порядний, користується повагою в колективі, має численні грамоти на подяки (а.с. том 2, а.с. 183-184 матеріалів вказаного кримінального провадження). Вказані обставини, також підтверджують те, що внаслідок тривалого притягнення позивача до кримінальної відповідальності останній зазнав значні репутаційні втрати. У зв`язку з вищезазначеним, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача слід визначити саме в сумі 500000 грн., які підлягають стягненню з Державного бюджету України. Доводи позивача про те, що моральні страждання та переживання призвели до погіршення його стану здоров`я, суд оцінює критично, оскільки дані обставини не підтверджено належними доказами. Водночас, копію виписки з медичної карти №15/5 від 31.05.2022 (а.с. 13) не можна вважати належним доказом вказаних обставин, оскільки вона не підтверджує причинно-наслідковий зв`язок між притягненням позивача до кримінальної відповідальності та виникненням у нього відповідних хвороб. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Житомирська обласна\~прокуратура,\~Головне управління\~Національної поліції\~в Житомирській\~області (дії посадових осіб яких призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16). Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року (п. 95), рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року (п. 88), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведе, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір є обґрунтованим. При визначенні суми конкретного відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічні висновки викладені також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У постанові\~від 16\~листопада 2022\~року у\~справі №922/1964/21\~(провадження\~№ 12-14гс22)\~Велика Палата\~Верховного Суду\~зауважила,\~що не\~є обов`язковими\~для суду\~зобов`язання,\~які склалися\~між адвокатом\~та клієнтом\~у контексті\~вирішення питання\~про розподіл\~судових витрат.\~Вирішуючи останнє,\~суд повинен\~оцінювати витрати,\~що мають\~бути компенсовані\~за рахунок\~іншої сторони,\~ураховуючи як\~те,\~чи були\~вони фактично\~понесені,\~так і\~оцінювати їх\~необхідність.\~Подібний висновок\~викладений у\~пункті 5.44\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~12.05.2020\~у справі\~№ 904/4507/18.\~Згідно пунктів\~144,\~145,\~147\~цієї ж\~постанови,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~зазначила,\~що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, останній підтверджує наданими копіями: договору про надання правової допомоги від 22.07.2022, укладеного між [PERSON] (Адвокатом), та [PERSON] (Клієнтом), згідно якого сторони домовилися про те, що розмір винагороди (гонорару) за надання правової допомоги у справі за позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди заподіяної Клієнту незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, складає за погодженням сторін 15000 грн., прибуткового касового ордеру від 22.07.2022, відповідно до якого [PERSON] сплатив адвокату Міхненко С.Д. гонорар згідно вищевказаного договору в сумі 15000 грн. (а.с. 23-27). Враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду, доводи представників відповідачів у їх відзивах щодо неспівмірності вказаних витрат, при вирішенні заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги, що поданий [PERSON] позов складено на підставі усталеної позитивної практики Верхового Суду, тому його підготовка не мала займати значний час. Також судом враховано незначну кількість письмових доказів, які долучено до матеріалів позову, що також свідчить про незначний час витрачений для підготовки та подачі позову до суду. Крім того, судом враховується кількість судових засідань проведених за участю адвоката, тривалість розгляду справи, складність справи та ціна позову. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що клопотання позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню в сумі 8000 грн. Питання про розподіл інших судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що судовий збір не справляється у випадку, передбаченому п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а тому покладає дані судові витрати на рахунок держави. На підставі наведеного вище,

Outcome: partial