Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 30.05.2021 р. між нею та відповідачкою, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі - продажу вищевказаного житлового будинку, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що відповідачка у встановленому законом порядку не зареєструвала право власності на спадкове майно, яке складається з зазначеного будинку, тому придбане позивачкою майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що позивачка є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в неї майна, передбачені ст. 388 ЦК України, вона просить задовольнити позовні вимоги. Позивачка та її представник адвокат Аждер В.А. у підготовче судове засідання не з`явились, направили до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності. Відповідачка по справі, у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі - продажу від 30.05.2021 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS] ; розписка [PERSON] від 30.05.2021 р.; свідоцтво про смерть [PERSON] , помер [INFO] ; свідоцтво про смерть [PERSON] , померла [INFO] ; свідоцтво про народження [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] ; договір про надання [PERSON] у безкоштовне користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] ; акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинку від 09.07.1991 р.; рішення виконкому № 139 від 20.05.1999 р. про ввід до експлуатації житлового будинку по [ADDRESS] ; рішення виконкому № 133 від 1971 р. про відвід [PERSON] земельної ділянки площею 600 кв.м. під індивідуальне будівництво по [ADDRESS] ; довідка БТІ, із якої вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] ; довідка виконкому Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області № 1621 від 03.11.2022 р., із якої вбачається, що [PERSON] була зареєстрована по [ADDRESS] разом із [PERSON] на день його смерті; інформаційні витяги зі спадкового реєстру, що свідчать, що свідчать, що після смерті [PERSON] та [PERSON] спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 30.05.2021 р. позивачка домовилась із відповідачкою про купівлю житлового будинку [ADDRESS] . В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивачка передала відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачці об`єкт нерухомості, ключі від будинку. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував відповідачу привести домовленість у відповідності до вимог закону, однак з`ясувалось, що відповідачка не оформила право власності на спадкове майно, яке складається з зазначеного будинку. Так, вищевказаний житловий будинок належав [PERSON] , який помер [INFO] , дружина [PERSON] померла [INFO] , після його смерті спадщину прийняла донька померлого - [PERSON] , в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що підтверджується довідкою виконкому Ренійської міської ради № 1621 від 03.11.2022 р., однак не оформила її. Спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] не заводились, про що свідчать інформаційні витяги зі спадкового реєстру. Про існування цих обставин, позивачці нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідачка завірила позивачку, що вона є власником нерухомого майна і в неї наявні всі правовстановлюючі документи. Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 30.05.2021 р., відповідачка не мала право відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачкою майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі - продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передав продавцю обумовлену суму, а продавець передав позивачу нерухоме майно та ключі від нього. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передана гроші у сумі 93 000 грн., а позивачу - об`єкт нерухомості. Відповідачка жодного разу не висувала вимог щодо повернення об`єкту нерухомості, не заперечувала проти визнання права власності за позивачкою, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивачка набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідачки, яка фактично не мала права його відчужувати на той період, оскільки право власності відповідачки на нерухоме майно не було зареєстровано у передбаченому законом порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved