Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить звільнити з-під арешту майно, а саме квартиру [ADDRESS] , який накладений постановою слідчого СУ УМВС України в Житомирській області від 05.04.2011. Позов обґрунтовано тим, що постановою слідчого СУ УМВС України в Житомирській області Кухти К.Л. від 05.04.2011 накладено арешт на частину належного позивачу майна, а саме на 1/4 ід.ч. 2-х кімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 28.10.2011 [PERSON] було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України було встановлено іспитовий строк 2 роки. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06.11.2013 позивача було звільнено від призначеного покарання після закінчення іспитового строку. Зазначено, що вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 28.10.2011 питання про скасування арешту майна вирішено не було. Ухвалою суду від 22.06.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. 24.07.2021 представником відповідача Зотовим А.О. до суду поданий відзив, у якому казано, що позовна заява [PERSON] не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Також вказав, що ГУНП в Житомирській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступником УМВС України в Житомирській області, тому у задоволенні позову просив відмовити. Інших заяв по суті справи до суду не надійшло. Позивач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст. 211, 233 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів справи. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить ј частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13.11.2006 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.12.2006. Постановою слідчого УМВС України в Житомирській області Кухти К.Л. 05.04.2011 накладено арешт на 1/4 частину квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , що також вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17.04.2019. Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 28.10.2011 [PERSON] було засуджено за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України було встановлено іспитовий строк 2 роки. Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 17.05.2019 у відкритті провадження за клопотанням [PERSON] про скасування арешту майна у кримінальній справі 1-369/11 за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за ч. 3 ст. 185 КК України відмовлено. Ухвалою слідчого судді роз`яснено заявнику, що його вимоги як такі, що ґрунтуються на праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, в порядку цивільного судочинства. Згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952). Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закон України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що, на відміну від частини 2 статті 26 зазначеного Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На підставі досліджених доказів, судом встановлено, що обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не викликають сумнівів та підтвердженні письмовими доказами, які позивач додав до позову. Будь-яких доказів того, що наразі наявні підстави для застосування обтяження 1/4 частини квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , відповідно до запису про обтяження, який містяться у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №11061930, у матеріалах справи не міститься. Виходячи з викладеного, на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом припинення обтяження речових прав на нерухоме майно.

Outcome: approved