Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.08.2020 між АТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] на підставі її заяви було укладено Договір про споживчий кредит №128_0150, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні кошти у сумі 40 000,00 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок останньої № [NUMBER] , строком на 60 міс. зі сплатою відсотків у розмірі 56% річних. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, проте відповідач, всупереч умовам договору, своє зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 27.10.2021 року утворилась заборгованість в розмірі 38974,95 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) - 33 255,44 грн., заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом - 5498,94 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 117,00 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 39,36 грн.; сума інфляційних витрат від простроченої суми по основному боргу - 18,56 грн.; сума інфляційних витрат від простроченої суми процентів за користування кредитом - 45,75 грн. З урахуванням наведеного позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 22.12.2021 по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Розпорядженням керівника Оболонського районного суду м. Києва №26 від 18.05.2022 цивільну справу № 756/19408/21, відповідно до пункту 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 18.05.2022 вищезазначена цивільна справа передана судді Тихій О.О. Ухвалою від 23.05.2022 суддею Оболонського районного суду м. Києва Тихою О.О. цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи по суті. 09.08.2022 відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначила, що представником позивача не надано доказів отримання нею кредитних коштів у розмірі 40 000,00 грн., оскільки первинні документи, які б підтверджували перерахування вказаних грошових коштів у матеріалах справи відсутні, при цьому надані позивачем розрахунки не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містять печатки та підпису уповноваженої особи. У матеріалах справи також відсутні документи, які б підтверджували повноваження представника АТ «Державний ощадний банк України» на підписання Договору про споживчий кредит №128_0150, що дає підстави вважати, що кредитний договір підписаний не уповноваженою особою. Крім того, у АТ «Державний ощадний банк України» відсутня ліцензія на надання послуг з кредитування, а норми, викладені у ЦК України, на які посилається у своїй позовній заяві представник позивача, не були доведені до неї, а тому вважає, що відсутня будь-яка юридична сила вказаного нормативно-правового акту. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10.10.2022 частково задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів, яке міститься у відзиві на позовну заяву, та витребувано у АТ «Державний ощадний банк України» первинні бухгалтерські документи, які підтверджують надання [PERSON] кредитних коштів (меморіальні ордери, тощо), згідно з кредитним договором №128_0150 від 26.08.2020; виписки з регістрів бухгалтерського обліку, проводки яких підтверджують надання [PERSON] кредиту згідно з кредитним договором №128_0150 від 26.08.2020, зокрема: виписки з поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] за період з 26.08.2020 по 27.10.2021. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Cторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Судом встановлено, що 26.08.2020 року між АТ «Ощадбанк» (кредитодавцем) та [PERSON] (позичальником) укладено договір про споживчий кредит №128_0150, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 40000,00 грн. на строк 60 місяців - до 25.08.2025 року. Процентна ставка за користування кредитом, відповідно до п.п. 2.4.1. вказаного договору є фіксованою та складає 56% річних. Пунктом 3.2.1 договору про споживчий кредит №128_0150 передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок позичальника. Згідно з п.п. 3.3.3 Позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 666,67 грн. та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 16 числа місяця , наступного за звітним, починаючи з вересня 2020 року. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивачем надано відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується випискою по особовому рахунку позичальника. Таким чином, позивач умови договору виконав. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за договором про споживчий кредит №128_0150 від 26.08.2020 року станом на 27.10.2021 становить 38974,95 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) - 33 255,44 грн., заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом - 5498,94 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 117,00 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 39,36 грн.; сума інфляційних витрат від простроченої суми по основному боргу - 18,56 грн.; сума інфляційних витрат від простроченої суми процентів за користування кредитом - 45,75 грн. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Право АТ «Ощадбанк» вимагати дострокове повернення кредиту за договором про споживчий кредит №128_0150 від 26.08.2020 у випадку прострочення позичальником сплати щомісячних платежів на строк понад 58 календарних днів передбачена п. п. 3.9.3.2., 3.10.2.2, 4.2.2 договору. З аналізу норм ст. ст. 1048, ч. 2 ст. 1050 ЦК України вбачається, що пред`явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред`явлення до нього позову. Позивач реалізував своє право на дострокове стягнення усієї заборгованості за договором про споживчий кредит №128_0150 від 26.08.2020 шляхом пред`явлення позову до суду. За положеннями з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Щодо посилання відповідача на відсутність у АТ «Ощадбанк» ліцензії на кредитування, суд зазначає наступне. АТ «Ощадбанк» надає послуги на підставі Банківської ліцензії № 148 від 05.10.2011 року, яка знаходиться у вільному доступі на сайті позивача: https://www.oschadbank.ua/uploads/0/369-bank_lisensiya_148.pdf, та інформацію про яку можна отримати на сайті Національного банку України за посиланням: https://bank.gov.ua/files/Licences_bank/300465.pdf З тексту вказаної ліцензії вбачається, що вона надає право АТ «Ощадбанк» надавати послуги, передбачені ч. 3 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Частиною 3 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що до банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу); 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ліцензійні повноваження АТ «Ощадбанк» включають також розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. При цьому, кредитування є однією з таких форм розміщення, оскільки Закон України "Про банки та банківську діяльність" в статті 49 під кредитуванням розуміє операції, які вказані в пункті 3 частині третій статті 47. Таким чином, можна дійти висновку, АТ «Ощадбанк» має право надавати послуги з кредитування. Щодо доводів відповідача про те, що позивачем на підтвердження обставин справи не надано первинних документів, а отже, наявність розрахунку не може підтверджувати існування заборгованості за договором кредиту, суд зазначає наступне. Суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. З матеріалів справи вбачається, що кредит [PERSON] видавався шляхом зарахування відповідної суми на поточний рахунок відповідача № [NUMBER] , платіжним засобом якого є банківська картка, вказаний факт підтверджується меморіальним ордером № 128_0150 від 26.08.2020, який є первинним документом. Крім того, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 16.09.2020 у цивільній справі №200/5647/18. При цьому, з наданої позивачем виписки вбачається, що 26.08.2020 на поточний рахунок відповідача № [NUMBER] було зараховано кошти у сумі 38000,00 грн., згідно кредитного договору № 128_0150 від 26.08.2020. З вказаної виписки також вбачається, що [PERSON] активно користувалась вказаними коштами як шляхом зняття готівки у банкоматах, так і шляхом здійснення безготівкових розрахунків у торгово-сервісних мережах. Щодо розрахунку заборгованості як належного доказу існування такої заборгованості суд зазначає наступне. Відповідно до позиції Верховного суду у цивільній справі №278/2177/15-ц, викладеній у постанові від 17.12.2020, розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, якщо він досліджується разом з іншими доказами у сукупності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд також враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачкою не оспорювався та не визнавався недійсним, дії банку щодо виконання договору не оскаржені, власного розрахунку заборгованості не надано, клопотань про призначення судово-економічної експертизи не заявлялось, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості та тілом кредиту і її розміру. При цьому, суд враховує позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), а також від 19.06.2019 у справі №643/17966/14-ц, згідно якої стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Інші доводи відповідача, які наведені у відзиві, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про споживчий кредит №128_0150 від 26.08.2020 у сумі 38974,95 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) - 33 255,44 грн., заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом - 5498,94 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 117,00 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 39,36 грн.; суми інфляційних втрат від простроченої суми по основному боргу - 18,56 грн.; суми інфляційних втрат від простроченої суми процентів за користування кредитом - 45,75 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270,00 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved