Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Позивач Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , в якому просила виселити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування вимог позову зазначено про те, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 754/14094/17 за позовом Керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. За результатми розгляду справи Деснянським районним судом м. Києва 24.10.2018 ухвалено рішення, яким вимоги позову залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2018 у справі 754/14094/17 скасовано та вирішено позовну заяву Керівника Київської місцевої прокуратури №3 про витребування майна задовольнити, витребувано у [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва квартиру [ADDRESS] . Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 19.02.2019 залишено без змін. Під час розгляду судами першої, апеляційної та касаційної інстанції справи № 754/14094/17 були встановлені наступні фактичні обставини справи. В обґрунтування позовних вимог прокурор вказував, що під час досудового розслідування кримінального провадження за № 42017101030000043, місцевою прокуратурою встановлено, що квартира [ADDRESS] , що належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із володіння без волі власника. Зокрема, після смерті [INFO] законного наймача квартири [PERSON] та смерті [INFO] члена її сім`ї [PERSON] на підставі неіснуючого рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2011 було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] . У подальшому спірна квартира неодноразово відчужувалася на підставі різних цивільно-правових угод. [PERSON] набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С.П. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2018 було задоволено заяву прокурора про вжиття заходів щодо забезпечення позову та в порядку забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно - кв. [ADDRESS] , загальною площею 33,4 кв. м., житловою площею 15,9 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 644401480364, що належить [PERSON] 13.03.2020 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на вказану квартиру. На підставі викладеного, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація звернулась до суду та просить виселити [PERSON] , [PERSON] та малолітню [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. 11.09.2020 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 23.03.2021 ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду. 11.08.2021 від позивача надійшла уточнена позовна заява, у відповідності до якої сторона позивача зазначила трьох відповідачів по справі включно з малолітньою [PERSON] при цьому, предмет та підстави позову при цьому змінені не були. 19.08.2021 до суду від позивача надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діяв її батько [PERSON] до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про надання іншого постійного жилого приміщення, в якому ставилось питання про зобов`язання Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] інше постійне жиле приміщення замість житла, з якого вони виселені, а саме з кв. [ADDRESS] . Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., [PERSON] придбала у власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] та вселилась до неї разом з членами сім`ї [PERSON] (син) та [PERSON] (онука).Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 по справі №754/14094/17 у [PERSON] було витребувано на користь територіальної громади міста Києва квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,4кв.м., житловою площею 15,9кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 644401480364. Судовим рішенням встановлено, що квартира була набута [PERSON] як добросовісним набувачем. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року судове рішення суду апеляційної інстанції було залишене без змін. Позивачі за зустрічним позовом вказують на те, що мають єдине житло для свого проживання - кв. [ADDRESS] . Іншого нерухомого майна в них немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо кожного з відповідачів за первісним позовом.Отже, виселення позивачів без надання іншого приміщення призведе до того, що вони будуть позбавлені єдиного місця проживання. Враховуючи добросовісне набуття спірної квартири та вселення до неї на законних підставах у 2016 році, позивачі за зустрічним позовом вважають, що мають право на отримання іншого жилого приміщення у межах адміністративно-територіальної одиниці, в якій розташоване майно, з якого вони можуть бути виселені - Деснянський район міста Києва. При визначення місцезнаходження іншого жилого приміщення просили враховувати інтереси малолітньої дитини та вимоги ст.13 Закону України "Про освіту", відповідно до якої кожна особа має право здобувати початкову та базову середню освіту в закладі освіти (його філії), що найбільш доступний та наближений до місця проживання особи і зазначили, що на даний час місце проживання та місце навчання малолітньої [PERSON] розташовані поруч ( [ADDRESS] - місце проживання та [ADDRESS] - адреса навчального закладу).Позивачі за зустрічним позовом зазначили, що відповідно до ст.116 ЖК України, на яку посилається відповідач за зустрічним позовом, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.Зазначили, що виселення без надання іншого житла є протиправним, оскільки позивачі за зустрічним позовом зайняли спірне житло не самоправно, а як добросовісні набувачі, що було встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили - постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року по справі №754/14094/17 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року, якою судове рішення суду апеляційної інстанції було залишене без змін.Позивачі за зустрічним позовом зазначили, що у разі задоволення первісного позову про виселення, позивач за первісним позовом (Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація) має надати житло, яке відповідає вимогам статей 47, 50 ЖК України. Із посиланням на ст.109 ЖК України, зазначали, що постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Ухвалою від 28.09.2021 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Від позивача до суду 11.10.2021 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у відповідності до якого заперечують щодо задоволення вимог зустрічного позову, зазначено про те, що позивачі за зустрічним позовом не перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Також зазначають щодо проживання позивачів на момент подання зустрічного позву у спірній квартирі, при цьому рішення щодо їх виселення судом не прийнято, а відтак прохальна частина зустрічного позову сформульована не вірно. З поміж-іншого зазначено, що відповідач за зустрічним позовом не має повноважень та відповідного житла для надання позивачам за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 23.11.2021, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала у повному обсязі, та просила його задовольнити. Також, заперечувала щодо викладеного у зустрічній позовній заяві, посилаючись на викладене у відзиві на зустрічний позов. Представник відповідачів в судовому засідання заперечував щодо задоволення первісного позову, а також підтримав вимогу зустрічної позовної заяви. Третя особа Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" надало до суду заяву про розгляд справи без її участі, первісний позов підтримувала. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надала до суду висновок, в якому не висловила своє відношення до позовних вимог, просила суд ухвалити судове рішення з урахуванням інтересів малолітньої [PERSON] . Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. 28.05.2016 [PERSON] придбала кв. [ADDRESS] . Набуття права власності на квартиру відбулось на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. На підставі зазначеного договору, у 2016 році [PERSON] , [PERSON] (син власниці) та [PERSON] , 2009 року народження (онука власниці, донька [PERSON] ) заселились у вказану квартиру та постійно проживають в ній безперервно до цього часу. Позивач вказані обставини не оспорював, заперечень та доказів на їх підтвердження щодо цих обставин не наводив. Під час досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42017101030000043 від 14.04.2017р., розпочатого Київською місцевою прокуратурою, було встановлено, що кв. [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула з її володіння без волі власника за наступних обставин. На підставі розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.12.2001р. № 305 було затверджене спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету AT "Київхліб", ДП "Булочно-кондитерський комбінат" про надання спірної квартири [PERSON] . 09.01.2002 [PERSON] отримала ордер №29807 на спірну квартиру. Відповідно до актового запису про смерть № 9849 від 03.06.2010 громадянка [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до актового запису пpo смерть № 16795 від 29.09.2011 гpомадянин [PERSON] , що був зареєстрований у спірній квартирі, помер [INFO] . На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2011 у справі №2-5397 за позовом [PERSON] до Деснянської районної державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, була проведена реєстрація права власності за [PERSON] . При цьому за даними, наданими вказаним судом, позовна заява [PERSON] з вимогами до Деснянської районної державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, не надходила та не розглядалася. 29.12.2011 кв. [ADDRESS] відчужено на підставі договору дарування, відповідно до якого [PERSON] (дарувальник) подарувала квартиру [PERSON] (обдаровувана). Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Яворською Н.В., зареєстровано в реєстрі за №7-1356. На підставі договору дарування квартири від 18.01.2012, [PERSON] (дарувальник) подарувала [PERSON] (обдаровувана) кв. [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р., зареєстровано в реєстрі за №294. На підставі договору купівлі-продажу квартири під 15.02.2012 [PERSON] відчужила вказану квартиру [PERSON] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстровано в реєстрі № 752. Надалі, приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С.П. посвідчено договір купівлі-продажу квартири від 28.05.2016 між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець). Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 по справі №754/14094/17 у [PERSON] було витребувано на користь територіальної громади міста Києва кв. [ADDRESS] , загальною площею 33,4 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 644401480364. При цьому суд встановив наявність підстав для витребування спірного майна від добросовісного набувача, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року судове рішення суду апеляційної інстанції було залишене без змін, суд касаційної інстанції підтвердив наявність підстав для витребування майна у добросовісного набувача, що передбачено ч.1 ст.388 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких підстав обставини, встановлені судовими рішеннями по справі №754/14094/17, зокрема, в частині неодноразового переходу права власності на спірну квартиру до придбання її [PERSON] , а також добросовісність придбання [PERSON] зазначеного нерухомого майна, судом повторно не досліджуються. 13.03.2020 державним реєстратором Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі постанови Київського апеляційного суду від 19.02.2019 по справі №754/14094/17, право власності на спірну квартиру було зареєстроване за Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, форма власності комунальна, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №221007234 від 20.08.2020 року. Таким чином, станом на дату розгляду справи, у сторін був відсутній спір щодо права власності на спірну кв. [ADDRESS] , оскільки право власності на зазначене майно було зареєстроване у встановленому законом порядку за Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Вказана обставина сторонами не оспорювалась. При цьому, факт проживання відповідачів за первісним позов у спірній квартирі підтверджується актами від 29.07.2020 та 04.08.2021, складеним Житлово-експлуатаційною дільницею № 303, у відповідності до якого відповідачі проживають за адресою: [ADDRESS] . Спір між сторонами виник у зв`язку з вимогою виселення відповідачів без надання їм іншого житла, оскільки право власності на квартиру було зареєстроване за іншою особою - Територіальною громадою міста Києва. При цьому відповідачі-позивачі за зустрічним позовом вимагали у разі їх виселення надати інше житло з урахуванням інтересів малолітньої дитини. Із встановлених обставин випливають правовідносини, пов`язані з виселенням з жилого приміщення, які регулюються ст.109 ЖК України та з урахуванням норм житлового законодавства, що визначають виселення з жилого приміщення без надання громадянам іншого жилого приміщення та врегульовані ст.116 ЖК України. Отже, правові норми, якими позивач керується - ст.ст.109, 116 Житлового кодексу України. Разом з тим, враховуючи наявність спеціального суб`єкта - малолітньої дитини, яка проживає у спірній квартирі, до правовідносин сторін має бути застосовано Закон України "Про охорону дитинства". Також до правовідносин сторін, відповідно до ст.9 Конституції України, необхідно застосувати норми міжнародних договорів, обов`язковість яких встановлена Верховною радою України та які є частиною національного законодавства: ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.16, 27 Конвенції про права дитини. Відповідно до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно зі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: -систематичне порушення правил співжиття; -вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Позивач, звертаючись до суду з заявленим позовом, вказує на те, що відповідачі займають житло безпідставно, посилаючись і на положення ст. 99,116 ЖК Української РСР, відтак підлягають виселенню. Проте, в матеріалах справи містяться переконливі докази того, що [PERSON] набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С.П. З поміж-іншого слід зазначити, що в рамках розгляду цивільної справи №754/14094/17, судами встановлено наявність підстав для витребування спірного майна від добросовісного набувача, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, предметом доказування, виходячи з правової позиції позивача за первісним позовом, є наявність підстав для виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] та малолітньої [PERSON] , 2009 року народження, з кв. [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення на підставі ч. 3 ст.116 ЖК України. Предметом доказування відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позовом, виходячи з їх правової позиції, є наявність підстав для відмови у їх виселенні або у разі виселення - наявність підстав для надання їм іншого житла на території Деснянського району міста Києва із зазначенням про надане житло у судовому рішенні відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06 лютого 2019 року у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18). Суд, оцінюючи законність та обґрунтованість предмету спору, звертає увагу, що право на зайняття житла припинене на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Зважаючи на викладене, суд, оцінюючи наявні докази, приходить до висновку, що відповідачами квартиру було зайнято на законних підставах, а відтак посилання позивача на ст. 99,116 ЖК Української РСР є необгунтованими та безпідставними. Також, суд, при ухваленні рішення, враховує інтереси малолітньої [PERSON] , зокрема у відповідності до Закону України «Про освіту», згідно якої кожна особа має право здобувати початкову та базову середню освіту в закладі освіти, що найбільш доступний та наближений до місця проживання особи. Вказана обставина підтверджується Довідкою, виданою спеціалізованою школою I-III ступенів № 152 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва 04.08.2021 про те, що [PERSON] навчається з 01.09.2016 в 6-Б класі зазначеного навчального закладу. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що позов Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, зокрема суд приходить до переконливого висновку, що виселення відповідачів, включно з малолітньою особою з квартири, буде суперечити критеріям п. 2 ст. 8 Конвенції. Щодо зустрічних позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Задоволення зустрічного позову зазвичай повністю або частково виключає задоволення первісного позову. Суд приходить до висновку, що вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню, оскільки доводи та твердження сторони позивачів за первісним позовом на висновки суду не впливають і підстав для задоволення вимог зустрічного позову не дають. Також, позивачами не доведено та не обґрунтовано вимоги щодо надання жилого приміщення Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, зокрема з прохальної частини зустрічного позову вбачається, що позивачі просять надати інше житлове приміщення у випадку задоволення судом первісних вимог позову і виселення останніх зі спірної квартири, а отже враховуючи залишення первісного позову без задоволення, суд не вбачає підстав для задоволення вимог зустрічної позовної заяви. Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні первісного та зустрічного позовів, та

Outcome: dismissed