Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" звернулося у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 972,09 доларів США, що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 вересня 2022 року складає 35539,61 грн. за кредитним договором № RONWGK0000000002 від 22 серпня 2008 року, яка складається з 972,09 доларів США - 3 % річних від простроченої суми. В обґрунтування позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" посилається на те, що 22 серпня 2008 року АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] уклали кредитний договір № RONWGK0000000002, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 13131,84 доларів США на термін до 22 серпня 2028 року, однак відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а відтак свої зобов`язання за вказаним договором не виконала. Позивач зазначає, що оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі від 28 серпня 2019 року, тобто за період з 22 серпня 2008 року по 29 травня 2019 року, то за період після винесення виконавчого напису від 28 серпня 2019 року, з 15 вересня 2019 року по 13 вересня 2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 972,09 доларів США - 3 % річних від простроченої суми. Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також судові витрати. Відзив на позовну заяву відповідач не подала. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку представника в судове засідання не забезпечив, у клопотанні, долученому до позовної заяви, просить розглянути позов без виклику сторін, не заперечує проти розгляду справи за відсутності його представника. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, подала через канцелярію суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позов визнає. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши докази подані сторонами приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, не суперечить правам та інтересам інших осіб та приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення. Так, 22 серпня 2008 року ПриватБанк (банк) та [PERSON] (позичальник) уклали кредитний договір № RONWGK0000000002, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 13131,84 доларів США, а позичальник зобов`язалася щомісяця надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 175,15 доларів США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти, натомість остання несвоєчасно здійснювала погашення заборгованості, що підтверджується заявою на видачу готівки № 3, розрахунком заборгованості за договором № RONWGK0000000002 від 22 серпня 2008 року, випискою з 22 серпня 2008 року по 27 жовтня 2022 року. 28 серпня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 2425, яким запропонувала звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та на підставі договору іпотеки № RONWGK0000000002, посвідченого 22 серпня 2008 року, приватним нотаріусом Олинцем В.П. за реєстровим № 3525, передане в іпотеку Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк", яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк". За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. задовольнила вимоги АТ КБ "Приватбанк" шляхом перерахування останньому коштів у розмірі: заборгованість за кредитом - 10810,87 доларів США, заборгованість за відсотками - 15881,91 доларів США, комісія - 4248,63 доларів США, пеня - 63061,94 доларів США, що всього становить 94003 долари США 35 центів, що за курсом НБУ на 29 травня 2019 року (один долар США дорівнює 26,406167 гривень) становить 2482268 гривень 16 копійок. Строк, за який відбулося стягнення за виконавчим написом становив десять років, дев`ять місяців, сім днів, а саме з 22 серпня 2008 року по 29 травня 2019 року. Оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з 22 серпня 2008 року по 29 травня 2019 року, то за період після винесення виконавчого напису від 28 серпня 2019 року, з 15 вересня 2019 року по 13 вересня 2022 року позивач нарахував відповідачу 3 % річних від простроченої суми, що становить 972,09 доларів США, яку просить стягнути у судовому порядку. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання регулюється ст.625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), на яку міститься посилання у позовній заяві, зроблено висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тому, звернувшись до суду з позовом про стягнення 3% річних за період з 15 вересня 2019 року по 13 вересня 2022 року, позивач дотримався трирічного строку на звернення до суду за захистом порушеного права. Щодо стягнення 3% річних у іноземній валюті, а саме у доларах США, суд зазначає наступне. Ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Ст.524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст.533 ЦК України). Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому суд дійшов висновку, що оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань, а відтак визначення 3 % річних у доларах США не суперечить чинному законодавству. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 522/11047/17-ц (провадження № 61-4053св20). Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми 10810,87 доларів США, що становить 972,09 доларів США. При цьому, суд вважає за необхідне не визначати еквівалент 3 % річних у національній валюті України, враховуючи наступне. У ч.2 ст.625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 522/11047/17-ц (провадження № 61-4053св20) та постановив виключити із судових рішень вказівку про стягнення сум в еквіваленті до національної валюти, з покликанням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18, про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 972,09 доларів США без визначення еквіваленту даної суми у гривнях. Оскільки позовна заява підлягає задоволенню повністю, в силу вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, сплата судового збору покладається на відповідача. Як вбачається із платіжного доручення № BOJ67B3ORL від 27 жовтня 2022 року позивач сплатив 2481 грн. 00 коп. судового збору. Враховуючи, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, згідно положень ч.1 ст.142 ЦПК України, з неї підлягає стягненню на користь позивача лише 50 відсотків судового збору, інша частина сплаченого судового збору підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved