Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

у вересні 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, в загальному розмірі 558 000,00 у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь позивача [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.10.2013 заступником начальника слідчого відділу - начальником відділення СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Самусенком О.В. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013110100015917 внесені відомості про нанесення 19.10.2013 приблизно о 03 год. 20 хв. біля будинку [ADDRESS] [PERSON] , 1983 року народження тілесних ушкоджень у вигляді колото-різаних ран шиї та черевної стінки з правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 121 КК України. В зв`язку з вказаною подією 21.10.2013 позивач був затриманий старшим слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Литвином С.М. за підозрою у вчиненні злочину на підставі ст. 208 КПК України. Позивачем вказано, що в кримінальному провадженні № 12013110100015917, 21.10.2013 слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Мазуровим М.А. позивачу було повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 121 КК України. 27.02.2014 слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Мазуровим М.А. позивачу було повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 121 КК України. 24.10.2013 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва Маліновською В.М. в справі № 761/27392/13-к за клопотанням слідчого Литвина С.М., погодженого старшим прокурором прокуратури Шевченківського району м. Києва Бейком Б.П. відносно позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати місце проживання у гуртожитку (де я на той час проживав), що розташований за адресою: [ADDRESS] з 20 год. 30 хв. вечора до 07 год. 30 хв. ранку наступного дня. У позовній заяві зазначено, що 04.03.2014 слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Мазуровим М.А. в кримінальному провадженні № 12013110100015917 складено відносно позивача обвинувальний акт за ч. 1 ст. 121 КК України, який було погоджено старшим прокурором прокуратури Шевченківського району м. Києва Бейком Б.П. 02.04.2014 суддею Шевченківського районного суду м. Києва Лінником О.П. було проведено підготовче судове засідання в справі №761/6970/14-к і призначено обвинувальний акт до судового розгляду, який було завершено 17.07.2015 проголошенням виправдувального вироку, тобто через один рік і три місяці. Прокурором прокуратури Шевченківського району м. Києва Бейком Б.П. 14.08.2015 до Апеляційного суду м. Києва подано апеляційну скаргу на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2015. Перегляд вироку від 17.07.2015 в апеляційному порядку тривав один рік і сім місяців, до 13.03.2017, тобто до дня постановлення Апеляційним судом м. Києва ухвали, якою апеляційну скаргу прокурора, яка останнім двічі доповнювалася, було частково задоволено, вирок від 17.07.2015 скасовано і призначено новий розгляд у суді першої Інстанції. Позовна заява мотивована тим, що 27.06.2017 суддею Шевченківського районного суду м. Києва Мєлєшак О.В. в справі № 761/6970/14-к проведено підготовче судове засідання та призначено кримінальне провадження до судового розгляду, який тривав до 03.12.2019 (два роки і шість місяців), тобто до дня ухвалення судом виправдувального вироку з підстави недоведеності, що [PERSON] , вчинив кримінальне право порушення передбачене ч. 1 ст. 122 КК України. 28.12.2019 прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 Бейком Б.П. до Київського апеляційного суду на вирок від 03.12.2019 подано апеляційну скаргу, в якій прокурор просив суд скасувати вирок першої інстанції та просив постановити новий вирок, яким визнати позивача винним та призначити покарання у виді п`яти років позбавленні волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим терміном один рік. Апеляційна скарга була розглянута Київським апеляційним судом і 08.09.2020 тобто через дев`ять місяців після подання прокурором апеляційної скарги, Київський апеляційний суд відмовив у її задоволенні, а виправдувальний вирок від 03.12.2019 залишив без змін. 30.11.2020 в справі № 761/6970/14-к суддею Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в справі № 761/6970/14-к постановлене ухвалу, якою скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 08.09.2020 і виправдувальний вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 залишено без змін. Так, позивачем зазначено, що кримінальне переслідування його тривало протягом 82 місяців, тобто з моменту затримання його 21.10.2013 за підозрою у вчиненні злочину до набрання 08.09.2020 вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 законної сили. А якщо рахувати час 11 місяців, протягом якого прокурором оскаржувались рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанції в касаційному порядку до моменту постановлення Касаційним кримінальним судом у складі Верховного Суду відповідної ухвали 03.08.2021, строк, протягом якого позивач перебував під слідством і судом становить 93 місяці. Позивачем обґрунтовано позовну заяву тим, що незаконні по відношенню до нього дії органу досудового розслідування, який проявив недобросовісність у збиранні доказів на підтвердження «винуватості» позивача призвели до: - безпідставних звинувачень у вчиненні злочину; - демонстративно проведеного огляду (а фактично - обшуку) його місця проживання з вилученням належних позивачу речей, які не були повернуті йому; - застосування до [PERSON] запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту протягом трьох місяців; - необґрунтованого направлення його для участі у судово-психіатричному дослідженні; - непередбачених витрат на послуги експерта-поліграфолога, з врахуванням тривалості кримінального провадження, потягли за собою значну особисту дезорієнтацію протягом тривалого часу (93 місяці), постійне психологічне напруження, зміни звичного укладу життя, порушення і втрату нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими його людьми, відчуття невпевненості у майбутньому. У зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи, позивач зазначає, що зазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, учнями та педагогами, що принижувало його честь і гідність, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`ї, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях. Так, позивачем вказано, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначають у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальних заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, з врахуванням обставин викладених у вищевказаній Постанові Пленуму Верховного Суду України. Приймаючи до уваги вищевикладене та з урахуванням часу перебування його під слідством і судом, позивач вважає, що в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода на його користь в розмірі (93 місяці х 6000, гривень) = 558 000 грн. в період з 21.10.2013 року по 03.08.2021 року. На підставі ст.ст. 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач просив позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводи в порядку загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 10.11.2021 року на адресу суду від відповідача ГУНП у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що оскільки позивач не був позбавлення волі і до нього не обирався запобіжний захід, який би спричинив моральних втрат, порушення життєвих зв`язків і вимагали б від нього додаткових зусиль для організації для організації життя, тому відсутні передбачені законом підстави для відшкодування шкоди. 21.11.2021 року на адресу суду від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства й обов`язкових висновків Конституційного суду України, казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Також відповідач зазначив, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, позивач в обґрунтування розміру моральної шкоди не посилається на жодний доказ на підтвердження факту душевних страждань, а таких спосіб захисту цивільний прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не може бути застосований за відсутності вказаних обставин та за відсутності доказів, якими вони підтверджуються. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.04.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 27.06.2022 року до суду надійшли пояснення ГУНП у м. Києві щодо наведеного позивачем розрахунком у яких зазначено, що доказів заподіяння шкоди незаконними рішення, діями чи бездіяльності ГУНП у м. Києві не надано, ГУ НП у м. Києві є незаконним відповідачем. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установлений законом порядок. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 19.10.2013 заступником начальника слідчого відділу - начальником відділення СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Самусенком О.В. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013110100015917 внесені відомості про нанесення 19.10.2013 приблизно о 03 год. 20 хв. біля будинку [ADDRESS] [PERSON] , 1983 року народження тілесних ушкоджень у вигляді колото-різаних ран шиї та черевної стінки з правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 121 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР по кримінальному провадження № 12013110100015917 внесені відомості про нанесення 19.10.2013 З матеріалі справи вбачається, що в кримінальному провадженні № 12013110100015917, 21.10.2013 слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Мазуровим М.А. позивачу було повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 121 КК України (а.с. 16). 27.02.2014 слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Мазуровим М.А. позивачу було повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 121 КК України (а.с. 17-18). Судом встановлено, що 24.10.2013 ухвалою слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва в справі № 761/27392/13-к відносно позивача [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати місце проживання у гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] з 20 год. 30 хв. вечора до 07 год. 30 хв. ранку наступного дня (а.с. 21-22). Судом також встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2015 року у справі №761/6970/14-к [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, та виправдано його за недоведеністю у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (а.с. 55-58). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2017 року у справі №761/6970/14-к апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Бейка Б.П. задоволено частково, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17.07.2015 року відносно [PERSON] скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції (а.с. 65-66). Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року у справі №761/6970/14-к, [PERSON] , визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдано його з підстав недоведеності, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України (а.с. 67-73). Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року у справі №761/6970/14-к, апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №10 Бейка Б.П. - залишено без задоволення. Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року щодо [PERSON] залишено без змін (а.с. 76-79). Постановою Верховного суду колегією судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 03.08.2021 у справі №761/6970/14-к, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08.09.2020 року щодо [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури - без задоволення. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спірні правовідносини в даному випадку - це дії в межах кримінального провадження, а порядок кримінального провадження на території України, відповідно до статті 1 Кримінального процесуального кодексу України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закон) передбачено, що відшкодуванню шкоди, завданої громадянинові тільки у наступних випадках: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади визначені ст.ст. 1173, 1174ЦК України, а спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. При цьому, ст. 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Положеннями ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закону) встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває, здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10653/11, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17). Таким чином, відповідачем у вказаній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджет рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету: 1) рішення сулу про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черга надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. 2) відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, вимогами Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а не Державна казначейська служба України, безпосередньо з якої позивач просив стягнути моральну шкоду на свою користь і оскільки Казначейство жодних прав і інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини із ним і жодної шкоди позивачу не завдало, тому визначений позивачем відповідач Державна Казначейська служба України не несе відповідальність за шкоду, завдану позивачем внаслідок дій інших державних органів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідачем № 1 у справі позивач визначив Головне управління Національної поліції у м. Києві (юридична особа зареєстрована за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 15). ГУНП у м. Києві не вступало у правові відносини з позивачем, що виключає можливість порушення, не визнання чи оспорювання суб`єктивних права, свобод чи інтересів позивача. Відповідач № 2 Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету. Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18. Вимогами статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, приписами ст. 15 ЦК України врегульовано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, як встановлено судом, відповідач - Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступало у правовідносини із ним і жодної шкоди не завдавало, а тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди із вказаного відповідача є необґрунтованою і такою, що не відповідає встановленому способу захисту права позивача в разі його порушення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду . З огляду на наведене, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову та визначеного позивачем суб`єктним колом відповідачів, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не відповідають вимогам чинного законодавства, - правові підстави для задоволення позову відсутні. Судовий збір розподілений за правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed