Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

16 серпня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить суд: скасувати розпорядження органу приватизації № [NUMBER] від 18.12.1995 року про приватизацію квартири [ADDRESS] на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 18.12.1995 року № [NUMBER], видане на підставі розпорядження органу приватизації № [NUMBER] від 18.12.1995 року про передачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] у рівних частках; припинити право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , набуте на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.12.1995 року № [NUMBER], видане на підставі розпорядження органу приватизації № [NUMBER] від 18.12.1995 року; відновити право [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на безоплатну приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та КП «Міське агентство з приватизації житла» про скасування розпорядження органу приватизації було залишено без руху. 17 вересня 2021 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Лісовської М.М. надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та КП «Міське агентство з приватизації житла» про скасування розпорядження органу приватизації було прийнято до розгляду та встановлено загальний порядок розгляду справи. 18 жовтня 2021 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] через канцелярію суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності та про визнання ними позову. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 20 жовтня 2021 року, було відкладено підготовче засідання у зв`язку із неявкою усіх учасників справи до суду. Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року було задоволено заяву представника позивача про витребування доказів та витребувано з КП «МІСЬКЕ АГЕНТСТВО З ПРИВАТИЗАЦІЇ ЖИТЛА»: завірені копії матеріалів справи з винесення розпорядження органу приватизації №1422 від 18.12.1995 року та видачі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 18.12.1995 р. на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 26 листопада 2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. На виконання ухвали від 17 листопада 2021 року від КП «Міське агенство з приватизації житла» 14 грудня 2021 року до суду надійшли завірені належним чином копії документів, що стали підставою для приватизації квартири [ADDRESS] . 26 січня 2022 року засобами електронного зв`язку від представника відповідача КП «Міське агенство з приватизації житла» надійшла заява, в якій повідомлялось суд про те, що КП «Міське агенство з приватизації житла» не є належним відповідачем у вказаній справі, оскільки приватизацію спірного житла проводив Орган приватизації державного житлового фонду Приморського району, яке і видало свідоцтво про право власності на житло від 18.12.1995 року № [NUMBER] на підставі розпорядження органу приватизації № [NUMBER] від 18.12.1995 року про передачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . У судовому засіданні, яке відбулося 14 червня 2022 року за участю представників позивача та відповідача, остання підтримала надану раніше письмову заяву та пояснила, що відповідача КП «Міське агенство з приватизації житла» не є належним відповідачем, оскільки приватизацію спірного майна проводив Орган приватизації державного житлового фонду Приморського району , а відповідач не є його правонаступником. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, відклав судове засідання задля надання позивачеві для вирішення питання про визначення кола учасників справи та визначення їх процесуального статусу. Ухвалою суду від 14 липня 2022 року суд з власної ініціативи залучив до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на боці відповідача Департамент міського господарства Одеської міської ради. 7 вересня 2022 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Лісовської М.М. надійшли додаткові пояснення, в яких вона висловила свою позицію про те, що КП «Міське агенство з приватизації житла» є належним відповідачем, оскільки на теперішній час виконує функції з приватизації житла у місті Одесі, а тому компетентний відновити права, порушені органом, який на даний момент ліквідовано та є публічним правонаступником. 28 жовтня 2022 року від представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на боці відповідача Департамент міського господарства Одеської міської ради надійшли пояснення, в якому останній повідомляв суд, що не погоджується з доводами позивача, пояснюючи свою позицію тим, що КП «Міське агенство з приватизації житла» не є правонаступником Органу приватизації державного житлового фонду Приморського району, не відповідає за його діяльність та просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду, занесеною до протоколу підготовчого засідання від 23 листопада 2022 року, було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 13 грудня 2022 року, сторони не з`явилися; представник позивача [PERSON] - адвокат Лісовська М.М. 5 грудня 2022 року через канцелярію суду подала заяву, в якій просила суд розглядати справу без присутності позивача та її представника. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою усіх учасників справи у судове засідання, його фіксування за допомогою технічних засобів не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши усі докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступних висновків. Судом було встановлено, що Приморським районним судом м. Одеси розглядається справа № 522/5576/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визначення розміру часток у праві спільної власності. Після отримання матеріалів вказаної справи позивач дізналася, що частина квартири спільного заселення [ADDRESS] була виділена в окрему квартиру без зміни адреси, що грубо порушує права позивача, оскільки при винесенні рішення про приватизацію квартири не було враховано, що дана частина не має технічної можливості для відокремлення. У спільному користуванні співвласників залишився коридор та вхідні двері, що унеможливлює виділення в ізольовану окрему квартиру та не присвоєно окрему адресу, тобто наразі існує дві квартири під [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належать 238/2000 частини спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2016 року після смерті [PERSON] , якій вказане майно належало на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.07.2003 року. [PERSON] також належить на праві спільної часткової власності 238/2000 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.09.2016 року після померлого [PERSON] , якому вказане майно належало на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.07.200 року. [PERSON] належить 205/1000 зазначеної квартири на праві спільної часткової власності на підставі договору міни за № 2-4519 від 22.12.2006 року. [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 300/1000 частини вказаної квартири на підставі договору дарування від 11.12.2016 року. Відповідно до довідки КП БТІ ОМР № 521171.72.21 від 11.02.2021 року усі зазначені вище частини не складають одиницю, оскільки розпорядженням органу приватизації № [NUMBER] від 18.12.1995 року 257/100 частини квартири [ADDRESS] як окрема квартира з таким же номером передана у спільну часткову власність [PERSON] та членам його родини - [PERSON] та [PERSON] та видано свідоцтво про право власності та житло № [NUMBER] від 18.12.1995 року. З інформації, зазанченої у технічних паспортах на квартиру [ADDRESS] від 11.12.1995 року та 29.05.2005 року вбачається, що родині [PERSON] належить частина квартири спільного заселення площею 50 кв. м. як окрема одиниця без врахування спільного коридору площею 20, 4 кв. м., який фактично залишився у користуванні усіх власників зазначеної квартири. Окрім того, як вбачається з державного реєстру прав на нерухоме майно, загальна площа квартири становить 171, 4 кв. м. і в ньому відсутні відомості про відокремлення частини квартири в окрему одиницю та зменшення загальної площі на 50,0 кв. м. Позивач вважає, що виділ частини квартири в окрему одиницю та приватизація квартири [ADDRESS] була проведена з порушенням існуючого на той час законодавства та без згоди усіх співвласників зазначеної квартири, тому на її думку, розпорядження про приватизацію житла є незаконним, а тому свідоцтво про право власності на вказану квартиру підлягає скасуванню. Окрім того, здійснена приватизація стала підставою для позбавлення позивача права користування та розпорядження власним майном. Вище зазначене і змусило позивача звернутися до суду із вказаною позовною заявою. У відповідності до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини першої статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом. Згідно з частиною першою статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником (стаття 18 ЖК Української РСР). Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать - квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч. 4 ст. 5 Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Згідно п.18 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету з житлово-комунального господарства від 15 вересня 1992 року (яке було чинним на момент приватизації вищезазначеної квартири), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згідно п.23 зазначеного Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Таким чином, як випливає з аналізу вказаних норм, процедура оформлення права власності передбачає обов`язкове постійне проживання в цих квартирах (будинках) квартиронаймача. Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Видача свідоцтва про право власності на вказану квартиру обмежило право Позивача на поліпшення житлових умов та реалізацію в майбутньому права на приватизацію. Приймаючи до уваги вищевказані обставини, слід визнати, що приватизацію цієї квартири було проведено з порушенням діючого законодавства. Порядок приватизації квартир, визначений «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджений Наказом Міністерства ЖКХ України № 396 від 16.12.09 року. Згідно п.п. 17, 18, 20 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно достатті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подається, зокрема документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 року) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч.2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Таким чином, судом було встановлено, що приватизація квартири [ADDRESS] була проведена з порушенням існуючого на той час законодавства та без згоди усіх співвласників зазначеної квартири, а тому суд приходить до висновку, що розпорядження про приватизацію житла є незаконним, а тому свідоцтво про право власності на вказану квартиру підлягає скасуванню Щодо тези третьої особи - Департаменту міського господарства Одеської міської ради про те, що Комунальне підприємство Міське агентство з приватизації житла не являється правонаступником Органу приватизації житлового фонду Приморського району та не відповідає за його діяльність, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що Свідоцтво про право власності на житло від 18.12.1995 року № [NUMBER] було надано громадянину [PERSON] та членам його сім`ї Органом приватизації житлового фонду Приморського району. Станом на час звернення позивача з даною позовною заявою даний орган було ліквідовано і наразі відсутні відомості про правонаступника казаного органу. Суд також зазначає, що ні представник Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», ні Департаменту міського господарства Одеської міської ради не було надано відомостей щодо того, хто являється правонаступником Органу приватизації житлового фонду Приморського району. При цьому, як вбачається зі Статуту комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», затвердженого Рішенням Одеської міської ради №4462-V від 07.07.2009 р., вказаний орган створено з метою надання послуг з приватизації державного житлового фонду і його було створено з метою практичної реалізації положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в 1992 році було створено комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла». В даний час підприємство продовжує оформлення приватизаційних документів на квартири (будинки) державного житлового фонду, кімнати, житлові блоки, секції в гуртожитках, переданих в комунальну власність територіальної громади м. Одеси. Суд вважає, що КП «Міське агентство з приватизації житла» є належним відповідачем, виходячи з наступного. Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій узагалі. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 20.02.2019 (справа № 826/16659/15), від 13.03.2019 (справа № 524/4478/17). Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 у справі № 2а-23895/09/1270. При цьому можна виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво. Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи. Процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво - це унормована можливість заміни адміністративним судом (на будь-якій стадії процесу судового розгляду справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій (крім випадків перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами) сторони чи третьої особи іншим суб`єктом, коли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень, а також можливість суб`єкта публічної адміністрації (правонаступника) вступити в судовий процес як сторона чи третя особа. При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суд повинен залучити до участі у справі їхніх правонаступників. У разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 року (справа № 429/3281/13). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином суд, дослідивши наявні матеріалах справи докази, заслухавши пояснення сторін, дійшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та КП «Міське агентство з приватизації житла», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача- Департамент міського господарства Одеської міської ради про скасування розпорядження органу приватизації підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного

Outcome: approved