Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору №VIW3GK02191673 від 02.10.2007 року [PERSON] 02.10.2007 року отримав кредит у розмірі 42000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 01.10.2027 року. Проте, в порушення умов договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача. Так, станом на 14.05.2021 року заборгованість [PERSON] становить 15898,43 дол. США, яка складається з: 7141,23 дол. США заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 2689,26 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 2302,10 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом; 3765,84 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище договором, 02.10.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки № VIW3GK02191673, згідно з яким відповідач надав в іпотеку житловий будинок [ADDRESS] . Іпотека також поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки. При цьому, договором іпотеки передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Однак, іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватися на підставі рішення суду. Враховуючи викладене вище, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом та просить: - в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № VIW3GK02191673 від 02.10.2007 року, в розмірі 15898,43 дол. США, що за курсом 27,62 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.05.2021 року складає 439114,64 грн. (7141,23 дол. США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 2689,26 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2302,10 дол. США заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 3765,84 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором) звернути стягнення на будинок загальною площею 80,90, житловою площею 37,00 та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах; - виселети відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), - вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою суду\~від 14.01.2022\~року залучено\~до участі\~в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Службу у справах дітей Вінницької міської ради. В судове\~засідання представник\~позивача не\~з`явилася,\~проте подала\~до суду\~заяву з\~проханням справу розглядати у її відсутність, позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, проте представник подав до суду заяву, в якій просив судове засідання проводити без участі відповідача. Також зазначив, що проти задоволення позову вони заперечують, з підстав, викладених у відзиві. Зі змісту\~відзиву на\~позовну заяву,\~наданого суду\~представником відповідача,\~вбачається,\~що [PERSON] \~заперечує щодо\~задоволення позову,\~оскільки звернення\~банку з\~позовною,\~вимогою про\~дострокове стягнення\~кредиту,\~незалежно від\~способу такого\~стягнення,\~змінює порядок,\~умови і\~строк дії\~кредитного договору.\~На час\~звернення з\~таким позовом\~вважається,\~що настав\~строк виконання\~договору в\~повному обсязі.\~Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.12.2015 року у справі №127/15250/15 задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про дострокове стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № VIW3GK02191673 від 02.10.2007 року в розмірі: 21876,66 дол. США заборгованості за кредитом; 1257,95 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 4483,01 грн. заборгованості по комісії; 153,72 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 1167,21 дол. США штраф (процентна частина). Таким чином, банк використовуючи своє право відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за кредитним договором до кінцевого терміну, змінив строк виконання цього зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора, у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Однак, він звернувся до суду з цим позовом поза трьохрічним строком позовної давності. З огляду на викладене, представник відповідача просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви. У зв`язку\~з отриманням\~відзиву,\~представником позивача\~було надіслано\~суду відповідь\~на відзив,\~відповідно до\~якої п.\~4.5\~Умов договору\~строк позовної\~давності за\~кредитним договором\~був збільшений\~до 5\~років.\~Згідно з\~умовами договору\~строк виконання\~зобов`язань спливає\~01.10.2027\~року.\~Позивач же\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідача 11.06.2021\~року \~до спливу\~строку позовної\~давності.\~Раніше винесене\~рішення суду\~не припиняє\~дію кредитного\~договору та\~не позбавляє\~відповідача відповідальності\~за взяті\~зобов`язання за\~договором.\~Також ухвалене\~раніше рішення\~не позбавляє\~права кредитора\~звернутися до\~суду з\~позовом про\~звернення стягнення\~на предмет\~іпотеки.\~Станом на\~сьогоднішній день\~за договором\~рахується заборгованість,\~відповідачем не\~надані докази\~належного виконання\~кредитного договору.\~Крім того,\~09.01.2015\~року Вінницьким міським судом Вінницької області ухвалено рішення суду щодо виселення [PERSON] , що згідно зі ст. 264 ЦК України є підставою для переривання термінів позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності, враховуючи його збільшення згідно умов договору, позивачем дотримано при зверненні до суду. Оскільки відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, то представник позивача просив задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Представник третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~на стороні\~відповідача Служби\~у справах\~дітей Вінницької\~міської радив\~судове засідання\~не з`явилася, проте подала до суду заяву з проханням проводити судові засідання у її відсутність. Також зазначила, що складу суду довіряє та підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність виселення дітей з будинку [ADDRESS] . Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали справи №127/15250/15-ц, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задовольню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 02.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № VIW3GK02191673, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 33500,00 дол. США, в тому числі на купівлю нерухомості 25000,00 дол. США, а також у розмірі 8500,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту 01.10.2027 року (Т. 1 а.с. 15- 17). У п. 7.3 вказаного договору зазначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає: - іпотека цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; договір поруки № VIW3GK02191673 від 02.10.2007 року, укладений з [PERSON] . Позивач свої\~зобов`язання за\~кредитним договором\~виконав в\~повному обсязі,\~а саме\~надав відповідачу грошові кошти в розмірі 25000,00 дол. США, що підтверджується ордером-розпорядженням від 02.10.2007 року та випискою за договором (Т. 1 а.с. 18, 40-136). Слід відзначити, що факт отримання кредиту відповідачем не заперечується. Відповідно до довідки квартального комітету «Добробут» №17 від 13.01.2022 року [PERSON] проживає (зареєстрований) за адресою: [ADDRESS] , та до складу його сім`ї входять: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , 2007 року народження та дочка [PERSON] , 2009 року народження (Т. 1 а.с. 225). Факт проживання цих осіб в будинку, відповідачем не заперечується. Крім того, згідно з отриманою судом відповідю Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, наданої у виді довідки про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 23.11.2007 року (Т. 1 а.с. 35-36). Згідно з\~висновком № 01/00/011/151779\~від 29.09.2022\~року,\~орган опіки\~та піклування\~Вінницької міської\~ради вважає\~недоцільним виселення дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з будинку [ADDRESS] (Т. 2 а.с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК України) та позасудові (ст. 17-19 ЦК України). Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.3 ст. 33): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Отже, позивач, як іпотекодержатель, на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили. Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Такі висновки висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19). Отже, судом встановлено, що 02.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № VIW3GK02191673, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 33500,00 дол. США, в тому числі на купівлю нерухомості 25000,00 дол. США, а також у розмірі 8500,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту 01.10.2027 року. В забезпечення\~виконання зобов`язань\~за вказаним\~кредитним договором,\~02.10.2007\~року між\~ [PERSON] \~та ЗАТ КБ\~«ПриватБанк» укладено\~договір іпотеки будинку № VIW3GK02191673, відповідно до умов якого предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 35.3 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань боржника за кредитним договором, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Згідно з п. 35.3 договору, в забезпечення виконання боржником зобов`язань за кредитним договором та іпотекодавець зобов`язань за цим договором, іпотекодавець надає в іпотеку нерухоме майно, а саме: цілий житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 80,9 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м. Майно знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іпотека за\~цим договором\~поширюється на\~земельну ділянку\~загальною площею\~0,0580\~га,\~на якій\~розташоване майно\~іпотеки (п.\~35.4\~договору іпотеки будинку) (Т. 1 а.с. 19-21). Пунктом 29 договору іпотеки, який має назву «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку»,\~передбачено,\~що звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~за вибором\~іпотекодержателя може\~бути здійснено\~у позасудовому\~порядку шляхом:\~переходу до\~іпотекодержателя права\~власності на\~предмет іпотеки,\~про що\~ іпотекодержатель зобов`язаний\~письмово повідомити\~іпотекодавця;\~або продажу предмету\~іпотеки будь-якій\~особі та\~в будь-який способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку»,\~для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Слід відзначити, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2016 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» 03.11.2016 року став власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки будинку та повідомлення від 25.07.2016 року (Т. 1 а.с. 192-193). Не погоджуючись з реєстрацією права власності за банком, [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., АТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій нотаріуса неправомірними та скасування рішення. Так, постановою Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі №127/2209/18 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.06.2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.10.2020 року в частині вирішення вимог [PERSON] до приваного нотаріуса про визнання дій нотаріуса неправомірними та скасування рішення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки позов в цій частині було пред`явлено до неналежного відповідача та житловий будинок [PERSON] повністю підпадає під вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В іншій частині рішення - залишено без змін (Т. 1 а.с. 194-207). Таким чином, було скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за АТ КБ «ПриватБанк» на спірний житловий будинок. Суд звертає увагу, що в постанові Верховного Суду від 10.03.2021 року міститься посилання на те, що: -згідно з рішенням Вінницької міської ради від 25.12.2015 року №71 «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниці» назву вулиці «Червонофлотська» змінено на «Гетьмана Сагайщдачного»; -з довідки від 02.11.2012 року №5473, виданої КП «ВМБТІ» встановлено, що згідно з додатком 3/79 до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 04.08.19/87 року №200 будинку [ADDRESS] присвоєно №31. Позичальник неналежно виконував умови кредитного договору. Зважаючи на порушення позичальником своїх зобов`язань, банк звернувся до суду за захистом своїх прав. Заочним рішенням\~Вінницького міського\~суду Вінницької\~області від\~15.12.2015\~року у\~справі № 127/15250/15-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] (поручителя) про дострокове стягнення кредиту задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № VIW3GK02191673 від 02.10.2007 року в розмірі: 21876,66 дол. США заборгованість за кредитом; 1257,95 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 4483,01 грн. заборгованість по комісії; 153,72 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за кредитним договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 1167,21 дол. США штраф (процентна частина). В іншій частині позовних вимог відмовлено, оскільки порука є припиненою, з підстав зміни зобов`язання без згоди поручителя, в наслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Також було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у виді судового збору в сумі 3654,00 грн. (а.с. 96-100 у цивільній справі №127/15250/15-ц). Позивач, звертаючись до суду з цим позовом вказує, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань заборгованість відповідач станом на 14.05.2021 року становить 15898,43 дол. США (що станом на 14.05.2021 року еквівалентно 439114,64 грн.), що складається з: 7141,23 дол. США (що станом на 14.05.2021 року еквівалентно 197240,77 грн.) заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 2689,26 дол. США (що станом на 14.05.2021 року еквівалентно 74277,36 грн.) заборгованості по процентам за користування кредитом; 2302,10 дол. США (що станом на 14.05.2021 року еквівалентно 63584,00 грн.) заборгованості по комісії за користування кредитом; 3765,84 дол. США (що станом на 14.05.2021 року еквівалентно 104012,50 грн.) пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (Т. 1 а.с. 7-10). Щодо визначення\~вказаної заборгованості,\~суд звертає\~увагу,\~що 25.06.2015\~року у\~зв`язку\~з неналежними\~виконання позичальником\~своїх зобов`язань\~банк звернувся\~до суду\~із позовом\~про повернення кредиту, сплати відсотків, неустойки, зокрема за кредитним договором № VIW3GK02191673 від 02.10.2007 року, яка станом на 19.05.2015 року (справа №127/15250/15-ц) становила: 21876,66 дол. США заборгованості за кредитом; 1257,95 дол. США заборгованості по процентам за користування кредитом; 4483,01 грн. заборгованості по комісії; 153,72 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 1167,21 дол. США штраф (процентна складова) (розрахунок заборгованості). Вказана сума заборгованості і була стягнута з позичальника заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.12.2015 року по справі № 127/15250/15-ц, яке набрало законної сили. Тобто,\~у зв`язку\~з невиконанням\~позичальником встановленого\~кредитним договором\~№ VIW3GK02191673 від 02.10.2007 року обов`язку повернення кредиту частинами, банк використав право передбаченої ч. 2 ст. 1050 ЦК України вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, змінивши на власний розсуд умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язання є таким, що настав. Як вбачається\~з наданого\~позивачем розрахунку\~заборгованості за\~кредитним договором\~№ VIW3GK02191673 від 02.10.2007\~року,\~станом на\~14.05.2021\~року кредитор після ухвалення рішення суду продовжував нараховувати проценти за користування кредитними коштами та пеню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 06 лютого 2019 року у справі №175/4753/15-ц Верховний Суд висловив правову позицію, про те, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Судом було встановлено, що кредитор скористався своїм правом дострокового повернення всієї суми кредиту, отже право кредитора захищено судом та рішення суду набрало законної сили. На підставі зазначеного, суд вважає, що право нараховувати передбачені кредитним договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню), припинилося у зв`язку з пред`явленням позовної вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Згідно з\~розрахунком наданим\~позивачем за\~кредитним договором\~№ VIW3GK02191673 від 02.10.2007\~року у\~цій справі,\~станом на\~14.05.2021\~року,\~розмір заборгованості\~за тілом\~кредиту становить 7141,23 доларів США, а розмір заборгованості по процентам становить 2689,26 доларів США, розмір заборгованості по комісії становить 2302,10 доларів США та 3765,84 доларів США - пеня. Як вже\~було встановлено\~судом,\~заочним рішенням\~Вінницького міського\~суду Вінницької\~області від\~15.12.2015\~року у\~справі №\~127/15250/15-ц,\~право кредитора\~захищено в\~межах суми\~заборгованості по\~тілу кредиту\~ 21876,66\~доларів США,\~по процентах\~ 1257,95\~доларів США,\~по комісії\~ 4483,01\~грн.,\~по пені 153,72 грн., по штрафу (фіксована частина) 250,00 грн., по штрафу (процентна частина) - 1167,21 доларів США, в межах якої кредитор має право на пред`явлення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно. Вимоги ж про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення суми заборгованості в іншій частині нарахованих процентів (2689,26 дол. США), комісії (2302,10 дол. США), та пені (3765,84 дол. США) є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. У зв`язку з цим, відсутні й підстави для задоволення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про виселення, як похідної. Щодо іншої частини заборгованості, то суд звертає увагу, що представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з пропуском строків давності з таких підстав. Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Слід відзначити, що п. 4.5 кредитного договору визначено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Отже, умовами кредитного договору було збільшено тривалість позовної давності до 5 років. Разом з тим, для вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в іпотечному договорі сторони не домовились про збільшення позовної давності. Тому до цієї позовної вимоги слід застосовувати загальну позовну давність тривалістю у три роки. Тобто, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як на підставу переривання строку позивач посилався на рішення суду щодо виселення відповідача. Так, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.01.2018 року у справі №127/24667/17 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено частково та виселено [PERSON] зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS] , з житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні вимоги про виселення інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстраційного обліку у органах МВС України без надання іншого жилого приміщення було відмовлено (Т. 1 а.с. 236-237). Слід відзначити, що відомості про набрання рішенням суду законної сили відсутні, тому суд не приймає до уваги вказане рішення суду. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання. Цим банк, як кредитор, одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020року у справі №2-3258/2008 (провадження № 61-46814св18). Як вбачається\~із матеріалів\~справи №\~127/15250/15-ц,\~21.05.2015\~року ПАТ\~КБ «ПриватБанк»\~направив позичальнику та\~поручителю повідомлення,\~в якому\~вимагав погасити\~заборгованість та\~заявив про\~зміну терміну\~повернення кредиту\~та процентів\~за кредитним\~договором № VIW3GK02191673 від 02.10.2007 року, а 25.06.2015 року пред`явив позов про дострокове повернення кредиту. Тобто,\~позивач змінив\~строк виконання\~зобов`язання\~та набув\~право пред`явити\~позов до\~іпотекодавця протягом\~трьох років,\~починаючи від\~дати невиконання\~забезпеченого іпотекою\~зобов`язання,\~а саме\~з 31\~дня з\~дати одержання\~позичальником повідомлення\~банку про\~дострокове повернення\~(п.\~2.3.3.\~кредитного договору),\~тобто у\~2015\~році,\~проте з\~цим позовом\~звернувся 10.06.2021 року (Т.1 а.с. 32), більш ніж через 6 років, тобто звернення відбулось поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа № 6-1674цс17), Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року ( справа № 390/669/17). Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено». Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Разом із тим, спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Отже, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» (Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 372/2185/17). Разом з тим даний факт не є підставою для відмови в задоволенні заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed