Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»), в якому просив: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» від 23 квітня 2018 року, що зареєстрований в реєстрі за №256. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 20 жовтня 2006 року між ним та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір за №92Т/Н 06-4.4 на суму 20\~000 доларів США, терміном до 19 жовтня 2014 року. У зв`язку з порушенням умов кредитного договору, банк звернувся до суду з позовом про стягнення боргу та отримав рішення суду від 20 лютого 2012 року про стягнення заборгованості, яке в подальшому було пред`явлено до виконання в Тернопільський РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області. 27 квітня 2017 року борг ним був повністю погашений та 03 травня 2017 року Тернопільським РВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області у виконавчому провадження ВП №36060229 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, станом на 27 квітня 2017 року ним було погашено всю заборгованість перед банком, а відтак він вважав, що борг погашений. Відтак, на момент укладення банком договору про відступлення права вимоги 23 квітня 2018 року по кредитному договору №92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року, заборгованість по якому була погашена ще 27 квітня 2017 року, а виконавче провадження було закрите 03 травня 2017 року, банк здійснив відступлення права вимоги по боргу, який фактично був погашений ще за рік до цього, що призвело до подвійного стягнення боргу з позивача по одному і тому ж кредитному договору. Зважаючи на викладене, вважає, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не мав жодної правової підстави здійснювати переуступку боргу по кредитному договору, заборгованість по якому була вже погашена, вказана переуступка боргу є нікчемною, а отже даний договір має бути визнаний недійсним. Окрім цього, з 18 грудня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку. Ліквідатором виступає Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. 13 вересня 2021 року ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківської О.Я. відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. 11 січня 2022 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області закрито провадження у справі. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 травня 2022 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2022 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2022 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 06 жовтня 2021 року від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на позов, згідно з якими позивачем не надано жодних доказів про недійсність договору про відступлення права вимоги, а тому цей договір є правомірним правочином. Крім цього, позивачем не доведено, в чому саме після проведення торгів і укладення сторонами договору відступлення прав вимоги Фондом гарантування порушено його обсяг прав та обов`язків, оскільки він не змінився, адже фактично був змінений лише кредитор в існуючому зобов`язанні. Також, Фонд гарантування не є правонаступником банку та не є стороною договорів, які укладалися з банком, а тому вимоги до Фонду є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. 25 жовтня 2021 року представник позивача адвокат Ракоц І.В. подав відповідь на відзив. Вказав, що [PERSON] погасив всю заборгованість перед банком, згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2012 року, претензій з боку банку до останнього щодо сплати боргу не було, а сума боргу є абсолютно надуманою. Таким чином, банк не міг відступити борг якого не існувало. Разом з тим, діями відповідачів порушенні права та законні інтереси позивача. При цьому, договорів про відступлення права вимоги було укладено 23 квітня 2018 року, в період коли АТ «Банк «Фінанси та Кредит» знаходився в процесі ліквідації з 2015 року. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку. Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шилець А.Р., в режимі відеоконференції, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Представники ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце були повідомлені у встановленому законом порядку. Встановлено, що 20 жовтня 2006 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір за №92 Т/Н 06-4.4, згідно з яким банк відкрив позивачу невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 20\~000 доларів США з оплатою про процентній ставці 15% річних зі строком повернення кредиту до 19 жовтня 2014 року. 03 травня 2017 року заступником начальника відділу Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Цимбалістою С.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №36060229 з примусового виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №2-9446/2011, виданого 20 лютого 2012 року про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] в користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованості за кредитним договором в сумі 191\~869,47 грн, 2568,89 судового збору та 100 грн витрачених на розміщення оголошення в газеті, у зв`язку з повною сплатою боргу. При цьому, боржником у вказаному виконавчому провадженні зазначено [PERSON] 23 квітня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (Банк) та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (Новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. за №256. Відповідно до умов вказаного договору, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначених у Додатку №1 до цього договору. Згідно Додатку №1 до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 квітня 2018 року, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло право вимоги до [PERSON] згідно кредитного договору за №92Т/Н06-4.4 від 20 жовтня 2006 року. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів. Правовідносини одна з основоположних категорій права, структуру якої складають: учасники або суб`єкти правовідносин (особи, які беруть участь у правовідносинах); об`єкти правовідносин (немайнове або майнове благо, стосовно якого виникає певний зв`язок між суб`єктами правовідносин); зміст правовідносин (суб`єктивні цивільні права та суб`єктивні цивільні обов`язки їх учасників). Існування правовідносин неможливе за відсутності одного (або декількох) зі складових елементів їх структури. Договір є однією з підстав виникнення правовідносин. Договір установлює суб`єктний склад конкретних правовідносин, а також їх зміст. При цьому визначення предмета договору (об`єкта, з приводу якого такий договір укладається) у його змісті виступає обов`язковою умовою для породження обумовлених договором правових наслідків. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача на момент укладення договору про відступлення прав вимоги з позовом до суду щодо застосування наслідків нікчемного кредитного договору за №92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року або визнання припиненими зобов`язань згідно останнього. З огляду на зазначене кредитний договір за №92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року був чинним на момент укладення оспорюваного договору про відступлення прав вимоги. З викладеного вище слідує, що на момент укладення між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було право кредитора у зобов`язанні за кредитним договором за №92Т/Н 06-4.4 від 20 жовтня 2006 року. Позивач, пред`являючи позов зазначає, що у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не було правової підстави для здійснення переуступки боргу за кредитним договором, оскільки заборгованість по ньому була погашеною. З цих підстав вказує, що даний договір (про відступлення прав вимоги) повинен бути визнаний недійсним. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Аналогічно відступлення припиненого права вимоги (тобто майнового права вимоги, якого не існує на момент укладення відповідного договору у будь-якого суб`єкта) також не створює жодних правових наслідків для особи сторони кредитного договору. До таких правових висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 (провадження №12-61гс21). Судом встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» продало відповідні майнові права ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». При цьому, суд наголошує, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту (близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 23.02.2021 у справі № 359/3373/16-ц). Отже, задоволення заявленої позовної вимоги про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 23 квітня 2018 року не призведе до поновлення прав позивача. Суд зауважує, що позов про визнання правочину недійсним є способом захисту прав позивача, а не способом захисту інтересу у правовій визначеності, на який вказує позивач. Натомість відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду інтерес позивача у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права. Так, у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 (пункти 58, 59) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що приписами, зокрема, статті 16 ЦК України, не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідносин, може відбуватися шляхом розірвання договору. На підставі наведеного Велика Палата Верховного Суду вказала, що позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав. Водночас згідно з абзацом другим частини другої статті 20 ГПК України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача. Суд бере до уваги, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права, що визначений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України, означає як наявність права, так і його відсутність. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Така правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56). У пункті 57 постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). Отже, за наявності вказаних обставин позивач не позбавлений права звернутися з вимогою, зокрема, про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором і саме такий спосіб захисту може бути належним та ефективним у спірних правовідносинах. Однак вказане не означає, що позивач зобов`язаний використати цей спосіб захисту. Як Велика Палата Верховного Суду зазначила вище (пункти 115-118 цієї постанови), позивач є юридично захищеним. Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155). Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, а відтак у задоволенні позову [PERSON] до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання договору недійсним, слід відмовити. Враховуючи положення\~статті 141 ЦПК України\~та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed