Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Представник позивача - адвокат Корнієнко А.А. 07.11.2022 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезгаданим позовом в якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням: а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією ордера на житлове приміщення №8338 від 16.03.1970 року. Відповідач [PERSON] є онуком позивача та сином [PERSON] . На даний час, разом з позивачем в квартирі зареєстровані її чоловік [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] та онук [PERSON] . Разом з тим, позивачем зазначено, що [PERSON] із 2009 року не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» житлово-експлуатаційна дільниця №3 від 19.10.2022 року. Таким чином, зважаючи що [PERSON] не проживає в спірній квартирі, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, кошти на оплату комунальних платежів не надає, позивач змушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.11.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 08.12.2022 року на 10:00 год. (а.с. 21). 30 листопада 2022 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшов відзив відповідача у якому останній заперечує проти задоволення позову, зазначивши на його необґрунтованості, де вказує, що позивач не є власником спірної квартири, так як остання належить до державного житлового фонду, а не як вказує позивач до приватної власності. Відповідач не чинить будь-яких дій спрямованих на порушення умов проживання в спірній квартирі, в силу свого віку не міг самостійно приймати рішення про місце свого проживання так, як у 2009 році був малолітньою дитиною у віці 5 років. Зазначене житлове приміщення є єдиним місцем проживання відповідача, у зв`язку з чим просив суд відмовити позивачу у задоволенні його позову (а.с. 25-30). У судове засідання 08.12.2022 року позивач та його представник - адвокат Корнієнко А.А. не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причину неприбуття суд не повідомили. Разом з тим, у прохальній частині позовної заяви просили розглянути справу у відсутність позивача та його представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неприбуття суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. Судом встановлено, що 16.03.1970 року Виконавчим комітетом Київської міської ради, позивачу було видано Ордер на право зайняття житлового приміщення - квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить до державного житлового фонду на трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Як уже було зазначено вище, спірна квартира належить до державного житлового фонду, а відтак посилання позивача та його представника адвоката Корнієнка А.А. на норми ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України (як на підставу для задоволення позову) є необґрунтованими, оскільки дані норми не регулюють наявні правовідносини, оскільки спірна квартира не є об`єктом приватної власності позивача. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК України, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом положень ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК України та у визначеному статтею 72 ЖК України порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) від 16.12.2020 року у справі №206/4028/18. Посилання позивача, як на доказ не проживання відповідача у спірній квартирі згідно Акту від 19.10.2022 року виданого Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» житлово-експлуатаційна дільниця №3, суд оцінює критично, оскільки даним актом встановлено, що зі слів сусідів відповідач у спірній квартирі не проживає з 2009 року, тобто на той час, відповідачу було 5 років, і він в силу свого віку не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правову природу спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed