Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

06.06.2022 у даній справі було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено частково та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] одноразові додаткові витрати на дочку [PERSON] , [INFO] , в сумі 27\~920 (двадцять сім тисяч дев`ятсот двадцять) гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 2000 ( дві тисячі) гривень, а також стягнуто судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок. 15.08.2022 відповідачем [PERSON] було подано заяву про перегляд заочного рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06.06.2022 . Ухвалою від 16.09.2022 було скасовано заочне рішення та призначено справу до судового розгляду на 24.10.2022. 26.09.2022 від представника позивачки адвоката Левицького І. С. надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій представник просив стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на лікування доньки [PERSON] в розмірі по 2\~000 грн щомісячно; одноразово додаткових витрат на дитину у сумі 30100 грн.; а також витрат на надану правову допомогу в розмірі 4000 грн. У судовому засіданні, яке відбулося 24.10.2022 було оголошено перерву до 14.11.2022 у зв`язку з необхідністю надати оригінали доказів представником позивачки. 14.11.2022 відповідач подав заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, де просив у такій відмовити, посилаючись на мотиви, викладені, в тому числі, і в заяві про перегляд заочного рішення. У судовому засіданні, яке відбулося 14.11.2022, представник позивачки підтримав заяву про збільшення позовних вимог, посилаючи на мотиви, викладені в позовній заяві. Додатково зазначив, що гроші, які пересилала мати відповідача на утримання дочки сторін були використані на особисті потреби останньої; домовленості про те, що дана сума буде призначена для стоматологічного лікування доньки між сторонами не було. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог, просив в позові відмовити в повному обсязі, оскільки вважає, що позивачка не представила належних доказів понесених витрат на стоматологічне лікування доньки. Окрім цього вказав, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей, а тому вважає, що вартість стоматологічного лікування доньки повинна бути поділена між обома батьками. Додатково підкреслив, що необхідно врахувати також і те, що мати відповідача (бабуся доньки сторін) матеріально допомагає позивачці, перебуваючи за кордоном, підтвердження чого міститься в матеріалх справи. Відтак, просив відмовити у задоволенні даного позову. У судовому засіданні, яке відбулося 14.11.2022 була оголошена перерва до 01.12.2022 перед судовими дебатами. 01.12.2022 сторони в судове засідання не з`явилися. Від позивачки та її представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Таку ж заяву подав і представник відповідача. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, у відповідності до положень ст. 247, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи здійснено за наявними у справі матеріалами без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та вимоги заявника, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони знаходилися у шлюбі, який був зареєстрований 16.05.2009 відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №129, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 9). Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони є батьками малолітньої дочки: [PERSON] , [INFO] (а. с. 7). Як зазначає позивач у позовній заяві їхня дочка проживає разом з позивачкою. Протилежного суду не доведено. Згідно виписки з карти пацієнта [PERSON] остання проходила лікування у ФОП [PERSON] , вартість лікування у медичному закладі в період з 08.07.2020 по 29.01.2022 склала 27\~920 грн. (а. с. 6). Відповідно до виписки з карточки пацієнта [PERSON] , складеної станом на 23.09.2022 та виданої ФОП [PERSON] , де вказана оплата за надані та виконані послуги із стоматологічного лікування доньки сторін за період з 08.07.2020 по 23.09.2022, яка становить 30\~100 гривень (а. с. 117-118). 26.10.2022 представник позивача додав до матеріалів справи оригінал даної виписки (а. с.132). Вартість стоматологічного лікування, як додаткові витрати на дитину, просить стягнути позивачка з відповідача. При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності\~до ст.\~185\~СК України\~\~той з\~батьків,\~з кого\~присуджено стягнення\~аліментів на\~дитину,\~а також\~той з\~батьків,\~до кого\~вимога про\~стягнення аліментів\~не була\~подана,\~зобов`язані\~брати участь\~у додаткових\~витратах на\~дитину,\~що викликані\~особливими обставинами\~(розвитком\~здібностей дитини,\~її хворобою,\~каліцтвом тощо). Розмір\~участі одного\~з батьків\~у додаткових\~витратах на\~дитину в\~разі спору\~визначається за\~рішенням суду,\~з урахуванням\~обставин,\~що мають\~істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. З аналізу вищевказаних норм вбачається, що брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Тобто, Сімейний кодекс України таким чином закріплює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Отже, додаткові витрати, які поніс той з батьків, з ким проживає дитина, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами, є додатковими витратами та не відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дитини за рахунок отриманих аліментів, оскільки останні викликані особливими обставинами - хворобами дитини. З урахуванням\~статті 141 СК України, яка визначає рівність батьків щодо участі у вихованні дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, та чи проживають вони окремо від дитини, участь у додаткових витратах на дитину мають брати обоє батьків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2021 у справі\~№ 607/12170/20. Суд не бере до уваги заперечення відповідача та його представника щодо відсутності доказів понесення позивачкою таких витрат, оскільки в матеріалах справи міститься виписка з карточки пацієнта, складеної станом на 23.09.2022, виданої ФОП [PERSON] , де зазначена оплата за надані та виконані послуги із стоматологічного лікування доньки сторін за період з 08.07.2020 по 23.09.2022, яка становить 30\~100 гривень (а. с.132). Хоча позивачкою і не надано банківських документів про оплату такого стоматологічного лікування, проте у даному випадку суд керується ст. 185 СК України, яка передбачає, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відтак, у відповідності до перелічених вище норм права та враховуючи позицію Верховного Суду, суд вважає, що з відповідача слід стягнути у користь позивачки половину додаткових витрат на стоматологіне лікування доньки сторін у сумі 15050,00 гривень (30100/2=15050,00 грн). Щодо вимоги про стягнення щомісячно додаткових витрат на лікування доньки сторін суд виходить з наступного. З аналізу судової практики, яка склалась, до додаткових витрат відносять: а) навчання у спеціалізованому закладі освіти, технікумі, коледжі, при умові погодження з батьком/матір`ю навчального закладу та доведеності існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дитини у цьому закладі адже дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі, б) розвиток здібностей дитини, а саме витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини, придбання спортінвентарю, музичного інструменту, витрати на участь у змаганнях та конкурсах, витрати на вивчення іноземних мов, підтверджені відповідними нагородами, які одержували діти або характеристиками, в) оздоровлення (санаторно-курортне або відпочинок біля моря або на гірському курорті при умові доведеності, що для покращення стану здоров`я дитини вона потребувала відпочинок та оздоровлення саме там), г) лікування (систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами). Як періодичні платежі стягуються додаткові витрати, пов`язані з каліцтвом чи хронічною, вродженою хворобою дитини. Суд може зобов`язати батька/матір сплачувати кошти на додаткові витрати щомісячно, щоквартально тощо. Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Про вказав Верховний Суд у своїй постанові від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19). Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Такого висновку дійшов Верховнии? Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 26.08.2020 року у справі N 336/1488/19, провадження N 61-19103св19. Таким чином, періодична, постійна виплата додаткових витрат присуджується у разі, якщо дитина має хронічні захворювання, потребує постійного лікування, специфічного догляду чи мають місце інші вищеперелічені обставини, що повинна довести особа, що заявляє такі позовні вимоги належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.3 ст. 12\~та ч.1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Верховний Суд в постанові від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц зазначив, що процесуальний обов`язком суду є належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами необхідність щомісячних додаткових витрат на лікування доньки. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що, у задоволенні позовної вимоги про стягнення щомісячних платежів необхідно відмовити за недоведеністю. Окрім цього, представник позивача просив відшкодувати йому витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 гривень. Представник відповідача заперечував проти задоволення такої вимоги, адже зазначив, що такі витрати не підтверджені жодними доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року. Судом встановлено, що 31.01.2022 між позивачкою та адвокатом Левицьким І. С. було укладено договір про надання правової допомоги №12 (а. с. 19), відповідно до якого адвокат представляє інтереси позивачки в суді. Разом з тим, в матеріалах справи наявний ордер №1127125 на надання правничої (правової) допомоги, виданий на підставі вищезазначеного договору №12 (а. с. 20). Разом із позовною заявою представник позивачки надав квитанцію №12 про надання юридичної допомоги, з якої вбачається, що сума витрат на правничу допомогу складає 2000 грн (а. с. 22). Окрім цього, представник позивачки долучив до матеріалів справи квитанцію №P24A223076095D22146 від 02.09.2022 про оплату витрат на правову допомогу в сумі 2010 грн. (а. с. 119). Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи із встановленої реальності участі адвоката у розгляді даної справи, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, враховуючи заперечення відповідача, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат представника позивачки на професійну правничу допомогу до 3000 гривень. Отже, суд приходить до висновку, що клопотання представника позивачки підлягає до часткового задоволення, а витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у сумі 3000,00 гривень. Щодо заяви представника відповідача про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 2000, 00 гривень суд дійшов наступного висновку. Посилаючись на наведені вище норми ЦПК України, які стосуються витрат на правничу допомогу, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що 10.08.2022 між відповідачем та адвокатом Бордюком М. Й. було укладено договір про надання правової допомоги №22/08/10-3 (а. с. 69), відповідно до якого адвокат представляє інтереси відповідача в суді. Разом з тим, в матеріалах справи наявний ордер №1155405 на надання правничої (правової) допомоги, виданий на підставі вищезазначеного договору №22/08/10-3 (а. с. 73). 22.11.2022 представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про стягнення витрат на правову допомогу, до якої доданий детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) по справі №459/404/22, з якого вбачається, що загалом на виконання умов договору від 10.08.2022 затрачено 10 годин і при цьому затрачений додатковий час на безпосереднє представництво інтересів [PERSON] в судовому засіданні при розгляді даної справи (а. с. 160). Окрім цього, представник відповідача долучив до матеріалів справи квитанцію №38498325 від 11.08.2022 про оплату витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. (а. с. 82). Даний позов судом задоволено частково, в одній з позовних вимог позивачки відмовлено. Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи із принципів пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає, що на користь відповідача з позивачки слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 1000,00 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, пов`язані з розглядом справи, згідно з частиною другою вказаної статті, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою було заявлено дві вимоги: про стягнення додаткових витрат на дитину одноразово у сумі 30100 грн. та про стягнення щомісячно 2000 грн. додаткових витрат на лікування дитини. Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», тому при поданні позовної заяви до суду судовий збір не сплачувала. Оскільки, судом одну з позовних вимог позивачки про одноразове стягнення додаткових витрат на лікування дочки задовольнив частково, а в іншій вимозі відмовив у повному обсязі, а тому на користь держави з відповідача слід стягнути 496,20 гривень судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial