Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3 % річних в сумі 25 814,49 грн та 33 916,13 грн - інфляційних втрат. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року в справі № 755/3197/17, стягнуто на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 500 000,00 грн в якості компенсації завданої моральної шкоди. 25 квітня 2019 року позивач направив заяву та оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України, яка, відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, за якими боржником є державний орган. Листом від 19 травня 2020 року позивач отримав відповідь, що вказане судове рішення буде виконано в порядку черговості та в межах асигнувань. В подальшому на свої неодноразові звернення, позивач отримував відповіді, в яких було вказано, що рішення суду буде виконано, однак фактично відповідач відмовився виконувати рішення суду. Відповідач стверджує, що причиною невиплати коштів стало недостатність фінансування та погашення вказаної заборгованості як третьої черги кредиторів. В той же час, судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Щодо відсутності ресурсів у Державному бюджеті України на виконання судових рішень, то про недопустимість причин невиконання Державою своїх зобов`язань, у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань, неодноразово звертав увагу Європейський суд з прав людини, констатуючи порушення Україною своїх зобов`язань взятих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Ураховуючи те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника, положення ст. 11 ЦК України та ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за період з 01 грудня 2018 року по 15 червня 2020 року інфляційні втрати та 3% річних за період з 16 листопада 2018 року по 15 червня 2020 року в заявлених до стягнення сумах. На підставі наведеного, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2022 року матеріали вказаної цивільної справи направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді від 09 листопада 2022 року в справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 02 грудня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних призначень та в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, яка не передбачає строку виконання таких рішень; документи на виконання рішення суду в справі № 755/3197/17 надійшли до казначейства 21 червня 2019 року, при цьому ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року зупинено виконання рішень у вказаній справі, а поновлено 26 березня 2020 року; судове рішення в справі № 755/3197/17 підлягає виконанню за спеціальною бюджетною програмою КПКВК 3504030 і залежить від суми коштів, встановленої у Законі про Державний бюджет на відповідний рік; Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» на спірні правовідносини не поширюється, оскільки передбачає стягнення коштів з державного органу, а не з Державного бюджету України, як в цьому випадку; правові підстави для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відсутні, оскільки правовідносини регулюються спеціальним законодавством; підтвердження протиправної бездіяльності казначейства відсутні, відповідач постійно звертається до Міністерства фінансів України із пропозиціями щодо необхідності передбачення достатнього обсягу коштів за спеціальною бюджетною програмою КПКВК 3504030; позивачем подано документи не до відповідного територіального органу казначейства; казначейство забезпечило виконання рішення суду на користь позивача у порядку та спосіб, визначені законодавством. Також, у поданому відзиві, представником відповідача зазначено про розгляд справи без його участі. 05 грудня 2022 року від позивача надійшли письмові пояснення, в яких [PERSON] просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах, що викладена в низці постанов з питань стягнення інфляційних втрат і процентів річних. Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, з якої вбачається, що справу просить розглянути без його участі. Позов підтримує та просить задовольнити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд установив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року в справі № 755/3197/17 стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь позивача 500 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 24 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва в справі № 755/3197/17 видано виконавчий лист на виконання вказаного судового рішення. 25 квітня 2019 року позивач направив заяву та оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України для виконання судового рішення. На неодноразові звернення позивача до Державної казначейської служби України щодо виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року в справі № 755/3197/17, [PERSON] повідомлено листами, що виконання вказаного судового рішення планується здійснити протягом червня-липня 2019 року, а пізніше зазначено, що у ІІІ кварталі 2020 року за умови належного фінансування за спеціальною бюджетною програмою КПКВК 3504030; правові підстави для виплати компенсації, встановленої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Судом встановлено, що рішення суду в справі № 755/3197/17 виконано 15 червня 2020 року та стягнута сума коштів була перерахована позивачу. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили незважаючи на те, чи погоджується учасник справи з висновками суду викладеними в цьому рішенні, яке набрало законної сили. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Суд установив, що рішення суду від 15 листопада 2018 рокувиконано лише у червні 2020 року. Отже, доводи відповідача про вживання ним заходів для виконання судового рішення в справі № 755/3197/17 є безпідставним та не звільняють останнього від обов`язку по сплаті інфляційних втрат та 3 % процентів річних за період його невиконання. Таким чином, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Обставин, визначених ст. 622 ЦК України за яких відповідач як боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання не встановлено. Що ж стосується періоду за який позивач має право на отримання компенсації згідно зі статтею 625 ЦК України, то суд зазначає наступне. Як вбачається, ухвалою судді Верховного Суду від 06 червня 2019 року в справі № 755/3197/17 (провадження № 61-8873ск19) відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року до закінчення касаційного провадження. Касаційний розгляд закінчено прийняттям постанови Верховним Судом від 26 березня 2020 року в справі № 755/3197/17 (провадження № 61-8873ск19), якою рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року залишено без змін та поновлено виконання вказаного рішення місцевого суду. Оскільки, з 06 червня 2019 року до 26 березня 2020 року мав місце факт зупинення дії (чинності) рішення суду, тому в цей період рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року в справі № 755/3197/17 не підлягало фактичному (примусовому) виконанню, отже позивач не має права на отримання сум, встановлених статтею 625 ЦК України за вказаний проміжок часу. Враховуючи вищевказаний період дії зупинення виконання ухваленого на користь [PERSON] судового рішенняв справі № 755/3197/17, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 31 523,82 грн та 3 % річних у сумі 11 589,00 грн., тобто позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати на сплату судового збору в розмірі 496,20 грн, що сплачені позивачем підлягають стягненню з відповідача на його користь, а решта суми в розмірі 496,20 грн підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial