Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якій просила суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] перебуває у особистій приватній власності позивача. Відповідач не проживає у спірній квартирі тривалий час. Позивач вказує, що не може в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим звернулася з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2020 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 21.12.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків. 30.12.2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 05.05.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку з повідомленням сторін. 13.10.2022 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Від відповідача відзив не надходив. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату місце та час судового розгляду була повідомлена належним чином, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату місце та час судового розгляду був повідомлений належним чином. Третя особа також про розгляд справи повідомлялась належним чином, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалює проводити розгляд у заочному порядку за відсутності відповідача та третьої особи, на підставі наявних в справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачу, [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 05.05.2009 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В вказаній квартирі зареєстровані три особи, що підтверджується довідкою №109/ОПП/Ш-480 від 20.02.2019, наданою Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією: 1. [PERSON] - зареєстрована 04.12.2012 - дочка позивачки; 2. [PERSON] - зареєстрований 04.12.2012 - онук позивачки; 3. [PERSON] - зареєстрований 04.12.2012 колишній чоловік дочки позивачки. 13 листопада 2019 року рішенням Шевченківського районного суду міста Києва, шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] - розірвано, що підтверджується копією рішення по справі №761/17116/19 від 13.11.2019 року. Відповідач [PERSON] , [INFO] , вже рік не проживає за даною адресою, що підтверджується Актами про не проживання від 24.11.2020 року, 01.08.2022 року, 01.09.2022 року. Отже, відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] , де він зареєстрований, його особистих речей не має, виїхав з квартири добровільно. Відповідач не сплачує за комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає. Позивач не перебуває у родинних відносинах із відповідачем. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не мас права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Порядок зняття з реєстраційного обліку визначений Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" N 1382-IV від 11.12.2003 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється (серед іншого) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право па користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відтак є наявними правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] з метою подальшого зняття його з реєстраційного обліку у встановленому законом порядку на підставі рішення суду. Такий спосіб захисту відповідає положенням ЦК України та належним чином захищає права позивача, як власника квартири [ADDRESS] . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»,

Outcome: approved