Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] . На даний час вона та відповідач мешкають окремо і спільне господарство не ведуть. В літній час вона з сином проживає в будинку своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , а в інший час за місцем реєстрації. З метою досудового врегулювання спору та визначення місця проживання дитини разом з нею вона звернулась до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір, проте на даний час згоди між нею та відповідачем з цього питання не досягнуто, що змусило її звернутись до суду. Просила суд: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на її користь судовий збір та в розмірі 992,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 17500 грн. 08.07.2022 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 05.10.2022 судом постановлено ухвалу про залучення до участі в справі як третю особу Орган опіки та піклування в особі Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та ухвалу про закриття підготовчого провадження. 05.12.2022 судом постановлено ухвалу про відмову у закритті провадження у справі. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач уникає спілкування з ним. Від початку їх окремого проживання син мешкає разом з позивачем і ним цей факт не оспорювався. З матеріалів справи йому стало відомо, що 13.07.2022 вона направила йому пропозицію укласти договір про визначення місця проживання сина разом з нею, він цю пропозицію не отримав через невірно зазначену адресу. Наразі не існує спору щодо місця проживання дитини. Представник позивача адвокат Бойкініч Р.С. підтримав заявлений позов, підтвердив доводи, викладені в ньому. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав через відсутність предмету спору. Пояснив, що він і позивач спільно не проживають і шлюб між ними вже розірвано. Коли вони вирішили розлучитись, то визначили, що син буде проживати з матір`ю. Представник відповідача адвокат Масалов С.О. позовні вимоги не визнав через відсутність предмету спору. Пояснив, що саме батьки мають право вирішувати питання, що стосуються дитини. В травні 2022 року батьки визначили, що син буде проживати з матір`ю за місцем її реєстрації. На сьогодні місце проживання дитини не змінилось. Відповідач веде себе лояльно та пропонував укласти нотаріальну угоду, в якій визначити місце проживання сина. В справі відсутній попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу. Третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надала до суду висновок щодо розв`язання спору та просила про розгляд справ без участі їх представника. Інші учасники справи до суду не з`явились. Дослідивши докази по справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] з 27.02.2018 перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.02.2018 та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.05.2021. [PERSON] разом з сином [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 16.06.2022 [PERSON] звернулась до батька дитини з пропозицією укласти та нотаріально посвідчити договір про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] . [PERSON] листом від 18.07.2022 прийняв зазначену пропозицію. Станом на день ухвалення рішення по справі договір про визначення місця проживання дитини між сторонами укладений не був. Дитина [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , спостерігається лікарем -педіатром КНП «ЦПМСД №2» Дарницького району м. Києва Помаз Г.М., укладена декларація від 17.05.2021, хлопець відвідує лікаря в супроводі матері (лист КНП «ЦПМСД №2» від 10.06.2021 №784). Згідно з актом обстеження умов проживання від 22.08.2022 за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , мешкає з матір`ю, бабою та дідом, стосунки в сім`ї доброзичливі, дружні, житло з усіма комунальними зручностями, повністю обладнане меблями та побутовою технікою, санітарно-гігієнічний стан задовільний, чисто, охайно, прибрано. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 05.09.2022 №101-5824/02 третя особа вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Частиною третьою ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009). Відповідно до положень ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Враховуючи викладене, а також те, що позивач здійснює догляд за дитиною, створила для неї належні побутові умови для проживання, забезпечила сину належне медичне обслуговування, займається його вихованням, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги його малолітній вік, а також те, що син проживають з позивачем у звичних для нього умовах, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, проживання батька окремо від дитини в іншому місці, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дитини з позивачем. При цьому суд враховує також, що станом на день розгляду справи [PERSON] виповнився 1 рік 7 місяців, а в цьому віці дитина особлива прив`язана до матері і не повинна бути розлучена з нею. При цьому суд враховує, також висновок Органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю та погоджується з наданим висновком, оскільки він є обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Обставин, які б давали підстави суду зробити інший висновок, під час розгляду справи встановлено не було. Аналізуючи зміст позовних вимог, діючи у найкращих інтересах дитини, суд вважає, що вимога визначити місце проживання дитини з матір`ю за конкретною адресою не підлягає задоволенню, оскільки норми чинного СК України не передбачають визначення місця проживання дитини в конкретному місці чи за конкретною адресою. Так, під час розгляду справи було встановлено, що позивач з сином влітку мешкають у батьків, а в інший час - за місцем своєї реєстрації, а тому зазначення в рішенні суду конкретної адреси місця проживання дитини може обмежувати можливість обирати якнайкращі умов для проживання дитини, які з урахуванням воєнного стану та існуючої збройної агресії можуть змінюватись, задля забезпечення її безпеки та спокою. При цьому суд зауважує, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю жодним чином не обмежує право батька на спілкування з дитиною та покладає на позивача обов`язок не перешкоджати спілкуванню батька з сином задля збереження родинного зв`язку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 992,40 грн., у зв`язку з їх документальним підтвердженням. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17500 грн. суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат. 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В матеріалах справи міститься ордер на надання правничої (правової) допомоги від 16.08.2022 серії АО №1067244, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 25.04.2018, копія договору №03/06/2022 про надання правничої допомоги від 03.06.2022 та акт №1 приймання - передачі наданих послуг за договором №03/06/2022 про надання правничої допомоги від 03.06.2022, складений 01.07.2022. Зі змісту договору від 03.06.2022 №03/06/2022 та акту від 01.07.2022 №1 встановлено, що сторони у розділі 2 договору визначили обсяг та зміст послуг, у розділі 4 розмір гонорару, порядок його оплати та документ, який є підставою для оплати гонорару, актом позивач підтвердила прийняття наданих адвокатом послуг та їх вартість в розмірі 17500 грн. Суд вважає, що позивачем були документально підтверджені та доведені витрати на правову допомогу, надану адвокатом Бойкінічем Р.С., в розмірі 17500 грн., що є підставою для задоволенні вимог про відшкодування цих витрат за рахунок відповідача. Таким чином, загальний розмір судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 18492,40 грн. (992,40 грн. + 17500 грн. = 18492,40 грн.)

Outcome: partial