Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Представник позивача звернулася до Березівського районного суду Одеської області суду з заявою про встановлення факту постійного проживання особи на території України. Просить встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Колибаш, Вулканештського району, Молдавської РСР, на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування заяви зазначила, що [PERSON] народився [INFO] в с. Колибаш, Вулканештського району, Молдавської РСР. У 1983 році [PERSON] отримав паспорт громадянина СРСР, а у 1988 році позивач переїхав з Молдови до Української РСР на постійне проживання. [PERSON] працював у колгоспі «Правда» в Одеській області. 11.02.2021 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області Березівського сектору із заявою про обмін паспорта зразка 1974 року та проведення процедури встановлення особи. У висновку ГУ ДМС в Одеській області зазначено, що особу [PERSON] встановлено, але належність до громадянства України не підтверджується. Рекомендовано [PERSON] надати документи, які підтверджують факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 20.06.2022 відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 28.07.2022 року від представника відповідача надійшов відзив у якому він зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області вважає, що з наданих заявником доказів до заяви не можливо встановити факт проживання його на території України у певний час. Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 27.09.2022 року справу було направлено до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.10.2022 року прийнято справу до провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності за наявними у справі доказами. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні заяви [PERSON] . Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В силу положень Закону України "Про громадянство України", Указу Президента України від 27 березня 2001 року "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", рішенням суду може підтверджуватись факт проживання особи на території України на певний час. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України", громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(24 серпня 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цих Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Колибаш, Вулканештського району, Молдавської РСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 10.08.1965 року. ( а.с.6) Згідно до вимог ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. За результатами досліджених доказів в судовому засіданні, у суду не виникає сумнівів в існуванні факту, про встановлення якого просить заявник. Згідно Акту складеного головою комісії - Засоба Ю.П., секретарем Засоба В.І., депутатом - Філіпенко Г.А., сусідами [PERSON] , [PERSON] встановлено, що [PERSON] з 1988 року по 2013 рік проживав без реєстрації в житловому будинку по [ADDRESS] разом із співмешканкою [PERSON] , якій належить зазначений будинок. ( а.с.12). Як вбачається з трудової книжки серії [NUMBER] - [PERSON] був працевлаштований у СП «Правда» ТОВ з 15.05.1988 року до 26.04.1996 року, з 30.01.1999 року по 20.03.2001 року (а.с.7-9), також це підтверджується довідкою № 26 від 31.03.2022 року виданою директором СП «Правда» (ТОВ) (а.с.16). З 2014 року [PERSON] змінив місце проживання, та переїхав в [ADDRESS] , що підтверджується записом у господарській книзі Розквітівської сільської ради Березівського району, Одеської області від 14.02.2022 року № 141/02-20, де зазначені члени родини: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.1-11). З матеріалів заяви також встановлено, що [PERSON] звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з метою обміну паспорта зразка 1974 року та встановлення особи, однак йому було відмовлено, оскільки необхідно надати документ, який підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. Встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання громадянства України, оскільки він не має громадянства ані України ані Молдавської Республіки. Згідно зі ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. За змістом п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України Законом не передбачено. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст.256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. В силу ст. 17 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Таким чином, надані представником позивача докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання позивача на території України, зокрема станом на 24.08.1991р. Враховуючі наявність доказів, приймаючи до уваги те, що встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання громадянства України, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved