Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Позов мотивований тим, що сторони спільно володіють нерухомим майном за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами як співвласниками склався порядок користування будинком та земельною ділянкою, чому сприяло наявність двох входів в будинок та двох кухонь. Проте з боку відповідача чиняться перешкоди в користуванні даним майном, зокрема, в доступі і користуванні ним з мотивів того, що житловий будинок не розподілено між співвласниками. Відповідачу було направлено досудову вимогу від 21.04.2022, в якій позивач вимагала негайно припинити порушення її права власності , надати їй та особам з якими вона уклала договір оренди вільний і безперешкодний доступ до житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, не чинити протиправні перешкоди у володінні та користуванні ним, однак відповідач ніяк не зреагувала на неї. За таких обставин позивач просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком господарськими будівлями та спорудами та земельною ділянкою площею 0,1 га, кадастровий номер 0510900000:00:002:0991, що знаходяться в [ADDRESS] , у відповідній частці у праві власності шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод у користуванні і розпорядженні ними. Ухвалою суду від 07.06.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження та надано відповідачам строк для подання відзиву на позовну заяву. 30.06.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову, оскільки права позивача на вільне володіння та користування нерухомим майном відповідач не порушувала та фактично спір у відповідача з приводу володіння майном не із позивачем, а з [PERSON] . Ухвалою суду від 13.07.2022 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2018 (копія на а.с. 11) [PERSON] та [PERSON] отримали право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] їх батька [PERSON] по 1/2 частки на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту (копія на а.с. 13-17) вказаний будинок має дві кухні (А та а), та два окремі входи. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2018 (копія на а.с. 18) [PERSON] та [PERSON] отримали право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] їх батька [PERSON] по 1/2 частки на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: 0510900000:00:002:0991, що знаходиться по [ADDRESS] . 21.04.2022 [PERSON] звернулась до [PERSON] з досудовою вимогою (копія на а.с. 20-22), згідно якої вона вимагає від останньої припинити порушення її права власності та надати їй та особам, з якими вона уклала договір оренди вільний та безперешкодний доступ до житлового будинку з з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 0510900000:00:002:0991 та запропонувала у строк до 30.04.2022 укласти договір про порядок володіння та користування вищезазначеними будинком та земельною ділянкою. Також 21.04.2022 [PERSON] звернулась до Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинення злочину (копія на а.с. 24), в якій просила внести відомості до ЄРДР за фактом вчинення [PERSON] злочинів, передбачених ст.ст. 185, 186 КК України. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно зі статтею 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге, - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі № 926/3881/17. Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. 01.04.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди (копія на а.с. 67-68) за яким [PERSON] передала останньому в оренду житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер: 0510900000:00:002:0991. Правила виникнення та особливості регулювання орендних правовідносин регламентовані, зокрема положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського Кодексу України тощо. Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно з частиною першою статті 761 цього кодексу право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Вказаній нормі кореспондують норми статей 317 та 319 ЦК України, якими визначені права власника: власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами було досягнуто усної домовленості про порядок користування спірними житловим будинком та земельною ділянкою, так як вказаний будинок має два входи та дві кухні. Вказане майно належить їм в рівних частинах у відповідності до свідоцтв на право на спадщину за законом від 11.10.2018. В розумінні ст. 317 ЦК України позивач має право розпоряджатися та користуватися своїм майном, зокрема, передавати його в оренду іншим особам. Разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належній [PERSON] частині житлового будинку, зокрема в доступі орендаря до вказаного житла, таким чином, порушуючи інтереси позивача на вільне вирішення долі належного їй майна. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , який повідомив, що його дружина добре знає позивача [PERSON] , та остання попросила допомогти в продажу будинку, в зв`язку з чим, для швидшого продажу будинку, ним було зроблено ремонт у належній позивачу половині. Коли закінчувався ремонт, відповідач почала чинити перешкоди, а саме вішати ціпок на хвіртку, встановлювала замок, виключати світло. Він просив [PERSON] надати їй ключі від замка на вхідній хвіртці, який знаходився на ланцюгу, однак остання йому відмовила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що разом із цивільним чоловіком погодилась провести ремонт в частині будинку, яка належить [PERSON] . Однак вже при заверешенні ремонуту її сестра [PERSON] почала чинити перешкоди їм. Одного разу вона закрила їх у кімнаті, після чого в них почався конфлікт. В [PERSON] були ключі від половинку будинку позивача та від хвіртки. Коли вони з позивачем прийшли подивитись на ремонт, то не могли зайти, оскільки на паркані висів ціп із замком, в зв`язку з чим вони викликали поліцію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що була свекрухою [PERSON] , та одного разу прийшла до неї додому та побачила, що [PERSON] примушує фізичною силою вийти [PERSON] з кімнати. Також зазначила, що замок на хвіртці висить вже три роки. Про конфлікт, який виник у [PERSON] з [PERSON] , їй відомо зі слів самої [PERSON] . В ході судового розгляду [PERSON] послідовно посилалася на те, що не перешкоджає [PERSON] користуватися її часткою особисто і безпосередньо, хоча остання в будинку давно не живе, а тому не чинить їй будь-яких перешкод. Водночас підтвердила, що після самостійної заміни замка ключі від вхідної хвіртки до території будинковолодіння сестрі не віддала, мала конфлікт з [PERSON] з приводу користування ним частиною будинку, проведення там ремонту, хоча достеменно знала про те, що він діє від імені і за дорученням [PERSON] . Такі посилання суд оцінює критично та зазначає, що дії особи щодо перешкоджання користуванню майном не завжди стосуються безпосередньо особи власника, а можуть охоплюватися також вчиненням перешкод реалізації їх волі, вираженої, зокрема, у правочинах з приводу належного їм майна. В даному випадку судом встановлено, що [PERSON] на власний розсуд тлумачить, хто і яким чином має право користування часткою іншого співвласника, і тим самим чинить перешкоди позивачу у правомочностях власника. З огляду на те, що між сторонами склався порядок користування спірним будинком, відсутність факту виділення часток в натурі не може безумовно виключати вину відповідача у вчиненні умисних дій на шкоду інтересам позивача як співвласника. Так само не спростовує умислу відповідача на вчинення перешкод [PERSON] той факт, що [PERSON] не звертався за захистом свого порушеного права як титульного володільця, оскільки це є його суб`єктивним правом, та не впливає на правомочності [PERSON] як співвласника. Правочини між [PERSON] і [PERSON] [PERSON] в установленому порядку так само не оспорювала, в тому числі з підстав порушення її цивільних прав як співвласника будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати: 992,40 грн. судовго збору, 15878, 40 грн. витрат на правничу допомогу, та інші судові витрати (транспортні витрати на доставку до суду) в сумі 771,21 грн. Щодо клопотання представника відповідача - адвоката Поворознюка Б. М. про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує наступне. Судові витрати згідно зі ст. 133 ЦПК України складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.». Так, до позовної заяви на підтвердження судових витрат додано квитанцію про сплату судового збору (а.с. 33), розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги (копія на а.с. 129) та акт № 1 приймання- передачі наданих послуг. Крім того, в судовому засіданні відповідачем та її представником не заперечувалось, що позивачем були понесені транспортні витрати на прибуття до суду та їх розмір. Оскільки розмір понесених судових витрат є доведеним і обгрунтованим, судом встановлено, що вони пов`язані з розглядом справи, суд відмовляє в задоволенні клопотання про зменшення судових витрат, та вважає посилання представника відповідача на невелику складінсть справи його внутрішнім переконанням. Розмір доходу відповідача за місцем роботи, на що також посилався її представник, в даному випадку вказаних висновків суду не спростовує, і не може бути безумовною підставою для зменшення розміру судових витрат, понесених позивачем. \~ \~ \~ \~На підставі ст.ст. 317, 319, 356, 358 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved