Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Адвокат АО ВЕРХУША, КШИЖЕВСЬКА ТА ПАРТНЕРИ Пивовар В.В., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 19 травня 2021 року, в якій просив суд визнати за [PERSON] право власності на житлову квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., придбану нею на підставі договору купівлі-продажу нерухомості №б/н від 25 січня 2002 року на Товарній біржі Універсал-Центр у Державної податкової інспекції в м. Кривому Розі в особі її представника Шевченка С.І., який діяв на підставі договору від 20 червня 2001 року. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 25 січня 2002 року [PERSON] придбала житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі Універсал-Центр, продавцем за яким виступала Державна податкова інспекція м. Кривого Рогу. При укладенні договору всі істотні умови сторонами було погоджено, правовстановлюючі документи передано покупцеві [PERSON] , а остання сплатила вартість придбаного майна. Таким чином, обидві сторони свої зобов`язання за договором купівлі-продажу виконали. Нотаріальне посвідчення договору не здійснювалось з огляду на реєстрацію його на товарній біржі відповідно до ст.15 Закону України Про товарну біржу. У подальшому, 22 лютого 2002 року [PERSON] зареєструвала за собою право приватної власності на придбану квартиру в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації, запис в реєстровій книзі №38П-142-142, після чого на законних підставах стала власником квартири. Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу мала місце суперечність законодавства, зокрема діяла спеціальна норма - ст.15 Закону України Про товарну біржу, на думку представника, відсутні підстави для визнання нікчемним вказаного правочину, адже права та інтереси сторін правочин не порушував, сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов, відбулося його повне виконання, нотаріальне посвідчення його не вимагалось, відтак дійсність договору ніким не оспорювалась. Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним згідно з ч.3 ст.334 ЦК України. Так, з огляду на те, що наразі відсутня можливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 25 січня 2002 року у зв`язку з припиненням товарної біржі, яка реєструвала договір, та відсутністю зв`язку з попередніми власниками квартири, в той час як відсутність нотаріального посвідчення договору ставить під сумнів його дійсність та обмежує права власника на вільне розпорядження майном, вказані обставини в сукупності визначають необхідність звернення [PERSON] до суду з вимогою про визнання угоди дійсною. Відтак, на думку адвоката Пивовара В.В., право власності [PERSON] на спірну квартиру, набуту нею на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 2002 року, зареєстрованого та Товарній біржі Універсал-Центр має бути встановлено в судовому порядку за обраним способом захисту - шляхом визнання права власності на вказану квартиру. Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.29-30). Ухвалою суду від 23 серпня 2022 року уточнену позовну заяву представника [PERSON] адвоката Пивовара В.В. залишено без розгляду (а.с.67-68). Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Представник позивача - адвокат Пивовар В.В. пред`явлені вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував, про що подав відповідну заяву. Відповідач не забезпечив участь свого представника в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово у встановленому законом порядку. Не визнаючи позовні вимоги, представник відповідача ГУ ДПС у Дніпропетровській області Плахтій О.С. подала відзив (а.с.52-53). Свої заперечення мотивувала тим, що пред`явлені вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають з огляду на пропуск позивачем [PERSON] строку позовної давності, який в силу ч.4 ст.267 ЦК України просила застосувати. Так, про порушення своїх прав вона повинна була дізнатись отримавши договір купівлі-продажу від 25 січня 2002 року тобто 25 січня 2002 року, в той час як до суду звернулась у 2021 році. Крім того зазначила, що за даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС України за [PERSON] об`єктів житлової нерухомості не обліковується, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо житлової квартири за адресою: [ADDRESS] відсутня. Зі змісту пред`явленого позову взагалі є незрозумілим, яким саме чином порушені права, свободи чи законні інтереси [PERSON] у відношенні вказаної квартири з боку конкретно ГУ ДПС України в Дніпропетровській області. Відповідь на відзив позивач та її представник не подали, додаткового часу не потребували. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товарна біржа Універсал-Центр також не забезпечила участь свого представника в судовому засіданні, будучи повідомленою належним чином. Заяв, пояснень по справі щодо позову або відзиву з викладенням своєї позиції стосовно пред`явлених вимог від третьої особи до суду не надходило. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи незаявлення учасниками справи про свою участь в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справи за їх відсутності з урахуванням їх позиції. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, дослідивши зміст та вимоги позовної заяви, письмові матеріали справи, встановивши предмет спору та визначивши характер спірних правовідносин, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог із визначенням ефективного способу захисту прав позивача [PERSON] , відмінного від обраного її представником, який виключатиме подальше невизнання, оспорювання її прав та при ухваленні рішення забезпечить належне його виконання та відсутність необхідності повторного звернення до суду. Підстави для ухвалення такого рішення обумовлені наступним. Судом встановлено, що 25 січня 2002 року між [PERSON] , який діяв на підставі договору від 20 червня 2001 року між Державною податковою інспекцією у м. Кривому Розі та Товарною біржею Універсал-Центр, від імені Державної податкової інспекції у м. Кривому Розі - продавець та [PERSON] - покупець було укладено договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до п.1 договору, на момент відчуження квартира належала продавцеві на підставі акта опису та оцінки №25/2001 від 29 грудня 2001 року, свідоцтва про право на спадщину за законом АЕА №694589 від 04 липня 2001 року, довідки-характеристики №094813 від 14 грудня 2001 року КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації. На момент укладення договору купівлі-продажу обидві сторони були членами біржі. На підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та відповідно до прикінцевих положень договору, останній був зареєстрований на Товарній біржі Універсал-Центр. Як визначено п.7 договору, даний правочин укладено на виконання біржової угоди, зареєстрованої на Товарній біржі Універсал-Центр №17 від 25 січня 2002 року. Факт придбання квартири на біржових торгах [PERSON] також підтверджується протоколом біржових торгів від 24 січня 2002 року, в якому зазначено, що [PERSON] , яка в ході торгів була визначена покупцем, придбала квартиру за запропонованою нею біржовою ціною 6463 грн. 51 коп. (а.с.12). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (а.с.14), житлове приміщення має загальну площу 35,2 кв.м., житлову площу 17,6 кв.м., розташоване на ІІ поверсі 9-поверхового будинку та складається з 1 кімнати площею 17,6 кв.м, а також кухні 8 кв.м., поєднаної вбиральні 3,9 кв.м., коридору 3,9 кв.м., вбудованої шафи 0,8 кв.м., обладнана балконом площею 1 кв.м. Право власності на зазначене житлове приміщення зареєстроване за [PERSON] в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації 04 березня 2002 року із внесенням запису в реєстрову книгу 38П-142, запис за реєстровим №142, про що є відповідна відмітка на зворотному боці договору купівлі-продажу від 25 січня 2002 року (а.с.11-зворот). Посилання представника відповідача на відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про реєстрацію права власності на спірну квартиру за позивачем суд оцінює критично, оскільки вони не спростовують факт реєстрації за нею права власності КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», яке є розпорядником архівних даних по об`єктам нерухомості до 31 грудня 2012 року згідно з даними з реєстрових книг та Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку із запровадженням з 01 січня 2013 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вказував представник позивача - адвокат Пивовар В.В., причиною його звернення до суду став захист прав [PERSON] як власника нерухомого майна, набутого за договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі та не посвідченим нотаріально, що з огляду на наявні розбіжності в законодавстві впливає на дійсність правочину як правовстановлюючого документу, та як наслідок - на вільну реалізацію позивачем своїх прав як власником спірного житлового приміщення. Перевіряючи обґрунтованість та правомірність пред`явлених адвокатом Пивоваром В.В. в інтересах [PERSON] вимог в розрізі із обраним способом захисту, суд виходить з наступного. Статтями 391, 392 ЦК України (в діючій редакції) встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу нерухомого майна, передбачені\~ст.227 ЦК УРСР 1963 року, норми якого діяли на момент укладення угоди 25 січня 2002 року. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст.224\~ЦК УРСР\~(в\~редакції,\~чинній на\~момент укладення\~договору),\~за договором\~купівлі-продажу\~продавець зобов`язується\~передати майно\~у власність\~покупцеві,\~а покупець\~зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Відповідно до ч. 1 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 Закону України „Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Відповідно до абз.3 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що визначали вимоги до форми угоди щодо відчуження нерухомого майна ст.15 Закону України "Про товарну біржу" та ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст.15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Згідно з приписами ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною; в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 25 січня 2002 року дійсно підлягав нотаріальному посвідченню, однак не був нотаріально оформлений з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (в редакції, чинній на момент укладення договору). Так, під час укладення вказаної угоди сторони не посвідчили його нотаріально, вважаючи достатньою його реєстрацію на товарній біржі та в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації». Згідно з ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні приписи містять положення ч.2 ст.220 ЦК України в діючій редакції. Матеріали цивільної справи свідчать про те, що на момент укладення правочину сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, продавець передав [PERSON] як покупцеві правовстановлюючі документи на відчужуване майно, а остання сплатила біржову вартість цього майна на розрахунковий рахунок Державного казначейства в м. Кривому Розі за реквізитами, зазначеними в п.3 договору (а.с.11). До того ж наявність реєстрації права власності на спірне житлове приміщення за [PERSON] , проведена КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації 04 березня 2002 року, виготовлена на її ім`я технічна документація на квартиру, зареєстрована в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації 22 лютого 2002 року (а.с.14), у сукупності в черговий раз свідчать про дійсність та правомірність набуття квартири у власність позивачем за наслідками фактичного виконання умов угоди обома сторонами. Докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу відповідачем не спростовані та свідчать про те, що позивач є добросовісним набувачем нерухомого майна. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами відбулося повне виконання договору купівлі-продажу від 25 січня 2002 року, всі істотні його умови погоджені, загальних договірних засад та прав і свобод сторін договору не порушують, угода купівлі-продажу фактично відбулася з передачею оплати за майном продавцям, а самого майна покупцеві, право власності на нерухоме майно належним чином зареєстроване за позивачем. Однак відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу як правовстановлюючого документу ставить під сумнів його дійсність не дивлячись на наявність реєстрації права власності за позивачем, що визначає необхідність визнання його дійсним в судовому порядку. Так, в мотивувальній частині позову представник зазначає про доцільність визнання правочину дійсним, в той час як вимоги заявляє про визнання права власності на спірну квартиру за позивачем на підставі цього договору. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством. Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України. Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судовим розглядом встановлено, що право приватної власності на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] 04 березня 2002 року в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації. Відомості про скасування, анулювання державної реєстрації права власності за позивачем, а так само оспорювання її права як власника чи невизнання з боку відповідача в матеріалах справи відсутні. Доведеною є лише відсутність нотаріального посвідчення зазначеного договору як правовстановлюючого документу на спірне нерухоме майно, що ставить під сумнів його дійсність та виключає можливість здійснення позивачем будь-яких правочинів з відчуження майна на користь інших осіб. Відомості про звернення [PERSON] з метою державної реєстрації прав на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 2002 року до державного реєстратора після 01 січня 2013 року, в матеріалах справи відсутні. Вказані обставини є свідченням передчасності вимог адвоката Пивовара В.В., пред`явлених в інтересах [PERSON] , про визнання за нею права власності в судовому порядку за відсутності доказів їх порушення загалом, оскільки рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 25 січня 2002 року, укладеного на товарній біржі без нотаріального посвідчення, є підставою для її звернення у встановленому законом порядку для реєстрації права власності за нерухоме майно. Суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч.4 ст.9 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації на підставі документів, поданих суб`єктом (у даному випадку - рішення суду на підтвердження дійсності договору купівлі-продажу як правовстановлюючого документу). У зв`язку з цим, суд не вправі делегувати повноваження державного реєстратора чи вирішувати питання визнання права власності за [PERSON] за відсутності спору в цій частині. Виходячи з вищенаведеного, встановлених фактичних обставин справи, суд доходить висновку про наявність підстав, які ставлять під сумнів дійсність оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомості б/н від 25 січня 2002 року, зареєстрованого на Товарній біржі Універсал-Центр, про що хоча й зазначає представник позивача в позові, однак не дивлячись на це передчасно обирає спосіб захисту визнання права власності замість визнання дійсним договору купівлі-продажу. У даному випадку суд вважає за необхідне зауважити, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключатиме подальше невизнання, оспорювання права, та при ухваленні рішення забезпечить належне його виконання та відсутність необхідності повторного звернення до суду. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Таке право суду також регламентовано у ч.2 ст.5 ЦПК України. Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу (ст.ст.8, 9 Конституції України), у разі якщо обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення права чи інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням (постанови Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 696/323/17-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 750/3021/18). З огляду на те, що обраний представником позивача спосіб захисту в розрізі із обставинами справи та наведеними ним доводами не в повному обсязі відповідає критеріям ефективності захисту оспорюваних прав [PERSON] , тому суд вважає за необхідне визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону а саме визнання дійсним договору купівлі-продажу №б/н від 25 січня 2002 року, укладеного між Державною податковою інспекцією в м. Кривому Розі, від імені якої діяв [PERSON] на підставі договору від 20 червня 2001 року, як продавцем, та [PERSON] як покупцем, зареєстрованого на Товарній біржі Універсал-Центр, за яким позивач набула у власність нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м. Що стосується поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, то суд не знаходить підстав для її задоволення з огляду на таке. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Предмет та характер спору у даній справі свідчать про те, що пред`явлений [PERSON] позов є негаторним, оскільки фактично стосується усунення позивачеві перешкод у реалізації нею прав як власником з огляду на тривалість порушення її прав відсутність нотаріального посвідчення оспорюваного правочину як правовстановлюючого документу за наявності зареєстрованого за позивачем права власності на нерухоме майно виключає можливість розпорядження ним. Оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення, тому позовна давність до них не застосовується, адже як неодноразово акцентував увагу Верховний Суд в постановах (зокрема у справі №653/1096/16-ц), допоки особа є власником нерухомого майна, тобто за нею зареєстровано право власності на це майно, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом\~на його захист. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог із застосуванням визначеного судом ефективного способу захисту відповідно до мотивів, наведених у позові. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача та не пред`явлення вимог про компенсацію понесених судових витрат по справі, а тому суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору за пред`явлення даного позову залишити за позивачем.

Outcome: partial