Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 24 червня 2021 року до суду з позовною заявою до Приватного підприємства «Евротрансстрой» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за затримку у розрахунку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки. Короткий зміст та обґрунтування позову Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обгрунтовує тим, що 10.03.2020 року він був прийнятий на роботу до Приватного підприємства «Евротрансстрой» на посаду виконавця робіт та з 11.03.2020 року приступив до роботи. Заробітна плата за період роботи нараховувалась за фактично відпрацьований час виходячи з посадового окладу, встановленого штатним розкладом. Проте, як зазначає позивач [PERSON] заробітну плату він фактично не отримував, оскільки виконував свої обов`язки поза межами місцезнаходження підприємства (фактично роботи здійснювались у Білгород-Дністровському районі), а з боку директора підприємства постійно були обіцянки про виплату зарплати пізніше. Через кілька місяців позивач повідомив відповідача про своє звільнення та про здійснення розрахунку з ним. Однак, відповідачем було проігноровано дані вимоги позивача, відповідач з ним не розрахувався та навіть не видав трудову книжку. Головним управлінням Держпраці в Одеській області було проведено перевірку відповідача та встановлено порушення порядку ведення трудових книжок. Окрім того, Головним управлінням Держпраці в Одеській області начебто було встановлено, що відповідач повністю розрахувався з [PERSON] , однак як стверджує позивач, жодної відомості про отримання заробітної плати він не підписував та у зв`язку з неможливістю отримати належним чином оформлену трудову книжку, не міг влаштуватися на роботу або стати на облік до Центру зайнятості, у зв`язку з чим позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача Приватного підприємства «Евротрансстрой»: заборгованість по заробітній платі у розмірі 28338,00 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 40644,50 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки в розмірі 40644,50 грн.. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.06.2021 року було відкрито спрощене позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.07.2022 року було задоволено клопотання адвоката Савицької О.М., яка ді в інтересах відповідача Приватного підприємства «Евротрансстрой» про проведення судового засідання по даній справі в режимі відеоконференції. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.10.2022 року було задоволено клопотання адвоката Савицької О.М., яка ді в інтересах відповідача Приватного підприємства «Евротрансстрой» про проведення судового засідання по даній справі в режимі відеоконференції. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2022 року було задоволено клопотання адвоката Савицької О.М., яка ді в інтересах відповідача Приватного підприємства «Евротрансстрой» про проведення судового засідання по даній справі в режимі відеоконференції. Короткий виклад позицій сторін по справі В судове засідання позивач [PERSON] та адвокат Турута Є.І., який діє в його інтересах, не з`явились, проте надали на адресу суду клопотання, згідно якого просили розглядати справу за їх відсутності за наявними матеріалами у зв`язку з їх перебуванням за межами України. В судовому засіданні представник відповідача Приватного підприємства «Евротрансстрой» - адвокат Савицька О.М. проти задоволення позовних вимог позивача заперечувала у повному обсязі, оскільки остаточний розрахунок з позивачем був проведений у день його звільнення 24.09.2020 року, а також позивачу було виплачено компенсацію за невикористану частину відпустки. Відповідач неодноразово повідомляв позивача про необхідність з`явлення до офісу для отримання трудової книжки та підписання наказу про звільнення, проте позивач за отриманням трудової книжки так і не з`явився, у зв`язку з чим вона була направлена на адресу позивача. Окрім того, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (вимушеного прогулу) у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами, що становить три місяця. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Наказу №18 від 10.03.2020 року, позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в Приватне підприємство «Евротрансстрой» на посаду виконавця робіт. Згідно наявної в матеріалах справи копії заяви позивача [PERSON] від 09.09.2020 року, він просив звільнити його з займаної посади за згодою сторін. Згідно Наказу №80 від 24.09.2020 року, [PERSON] був звільнений з займаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно даного наказу з позивачем був проведений остаточний розрахунок та виплачено компенсацію за невикористану відпустку 13 календарних днів. Зазначені вище обставини підтверджуються також копією трудової книжки позивача [PERSON] серії [NUMBER] від 18.06.1990 року. Те, що з позивачем [PERSON] було проведено повний розрахунок по заробітній платі підтверджується Відомостями про виплату готівки №12 за березень 2020 року, №15 за березень 2020 року, №20 за квітень 2020 року, №21 за квітень 2020 року, №22 за травень 2020 року, №23 за травень 2020 року, №24 за червень 2020 року, №25 за червень 2020 року, №28 за липень 2020 року, №29 за липень 2020 року, №30 за серпень 2020 року, №32 за серпень 2020 року, №33 за вересень 2020 року, №34 за вересень 2020 року. Згідно повідомлення Головного управління Держпраці в Одеській області №15-Г-272/01-49-2648 від 25.03.2021 року, виплата заробітної плати за період роботи позивачу [PERSON] здійснювалась у відповідності до вимог ч.1 ст. 115 КЗпП України, що підтверджується відомостями на виплату готівки, копії яких містяться в матеріалах справи. В судове засідання на неодноразові виклики суду свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явились, тому суд позбавлений процесуальної можливості допитати даних осіб у судовому засіданні у якості свідків. Доводи сторони позивача [PERSON] , що він не розписувався в зазначених вище відомостях та грошові кошти не отримував не заслуговують на увагу, адже для встановлення не відповідності підпису позивача у відомостях про отримання заробітної плати необхідні спеціальні знання та даний факт може бути підтверджений лише висновком судової почеркознавчої експертизи, про призначення якої клопотання від сторін по справі до суду не надходило. В матеріалах справи міститься доповідна записка помічника директора Приватного підприємства «Евротрансстрой» Куцевалової Є.С., згідно якої 24.09.2020 року позивача [PERSON] було повідомлено про необхідність з`явитись в офіс 25.09.2020 року для підписання наказу про звільнення та передачі йому належним чином завіреної трудової книжки, однак в телефонній розмові позивач [PERSON] повідомив, що не бажає приходити, наказ підписувати відмовляється і трудову книжку забирати не буде. Згідно повідомлення Приватного підприємства «Евротрансстрой» №95 від 24.03.2021 року, позивача [PERSON] було повідомлено про необхідність отримання трудової книжки. Згідно повідомлення Головного управління Держпраці в Одеській області №15-Г-272/01-49-2648 від 25.03.2021 року, 25.09.2020 року на адресу позивача [PERSON] була направлена його трудова книжка та копія Наказу про звільнення від 24.09.2020 року №80. Від отримання зазначених документів позивач відмовився, про що свідчить запис у виписці «Кур`єрської служби доставки» від 28.09.2020 року. Вищенаведений факт суперечить вимогам п.4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, оскільки пересилання трудової книжки поштою з доставко на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Одночасно зазначений факт суперечить вимогам частини 1 статті 47 КЗпП України щодо видачі належно заповненої трудової книжки у день звільнення. В свою чергу, позивачем [PERSON] не було заявлено позовних вимог щодо витребування належним чином засвідченої трудової книжки від відповідача, а відповідно до приписів ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості вийти за межі заявлених позовних вимог. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За\~статтею 4 КЗпП України\~законодавство про працю складається з цього\~Кодексу\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У пункті 1 частини першої\~\~статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За вимогами статей\~115,\~116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частинами 1, 2\~ст. 83 КЗпП України\~передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з частиною першою\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов КЦС у складі ВС у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 3 Розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Премії та інші виплати, які виплачуються за два місяці або більш тривалий період, при обчисленні середньої заробітної плати включаються шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду частини, що відповідає кількості відпрацьованих робочих днів періоду (місяців), за які такі премії та інші виплати нараховані. Така частина визначається діленням суми нарахованих премій та інших виплат на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів кожного місяця, що відноситься до розрахункового періоду для обчислення середньої заробітної плати. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Враховуючи вищезазначене, суд приходить до обгрунтованого висновку, що доводи сторони позивача [PERSON] про те, що відповідачем Приватним підприємством «Евротрансстрой» не було сплачено йому заборгованість по заробітній платі суперечать дійсним обставинам справи та спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заробгованості по заробітній платі у розмірі 28338,00 грн. задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю та необгрунтованістю, як і позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки в розмірі 40644,50 грн.. Позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача Приватного підприємства «Евротрансстрой» середнього заробітку за весь період затримки розрахунку в розмірі 40644,50 грн. не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первісних позовних вимог. Щодо клопотання сторони відповідача Приватного підприємства «Евротрансстрой» щодо застосування строків позовної давності відносно позовних вимог позивача [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (вимушеного прогулу) у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами, що становить три місяця, суд зазначає наступне. Частиною третьою\~статті 267 ЦК України\~передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до суду. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Положення ч. 1\~ст. 261 ЦК України\~регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1\~статті 231 ЦК України\~збігається з моментом обізнаності особи про порушення права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція визначена у Постанові Великої палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №362/44/17. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до пункту 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Суд вважає, що строк позовної давності у даній справі не підлягає застосуванню, виходячи з того, що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не надано обґрунтованих доказів на підтвердження доводів щодо невиплати йому заборгованості по заробітній платі, а отже позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не ґрунтуються на дійсних обставинах справи. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява №21722/11, § 170)). Відповідно до\~ст. 55 Конституції України,\~кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Частиною 1\~статті 4 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1\~ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується\~Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Згідно ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3\~ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного СудуОбґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішеннянеобхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору;виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Приватного підприємства «Евротрансстрой» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за затримку у розрахунку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки не підлягають задоволенню з зазначених вище підстав. Відповідно до\~частин \~1,\~2\~ ст.141\~ ЦПК\~ України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5\~Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовлено у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed