Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики, що складає 732860,00 гривень, та судові витрати в сумі 17328,61, що складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] уклав з ним договір позики від 12.06.2014, згідно з яким він передав, а відповідач отримав та зобов`язався повернути 150000,00 грн. в строк до 30.06.2015. При цьому відповідач повернув йому тільки частину позики, а саме 30000,00 грн., про що він видав відповідачу власноруч написані заяви. На даний час повного повернення заборгованості не відбулося. Відповідач уникає спілкування з ним. А тому він змушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до розрахунку заборгованості від 21.09.2022 загальна сума заборгованості за договором позики становить 732860,00 гривень. Представник позивача адвокат Івасишин З.З. подала до суду заяву, згідно з якою розгляд справи просила проводити за відсутності позивача та його представника. Позов підтримує та просить задоволити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Бойко Р.Б. подав до суду заяву, в якій просить відмовити у позові в зв`язку з пропуском строку давності. Позовні вимоги не визнає. Справу просить розглянути за його відсутності. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 07.10.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 25.10.2022 представник позивача адвокат Івасишин З.З. подала до суду заяву про усунення недоліків (а.с. 17). Ухвалою суду від 26.10.2022 відкрито провадження у справі, призначено відкрите підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання та відзиву на позовну заяву. 15.11.2022 представник позивача адвокат Івасишин З.З. подала до суду заяву про забезпечення позову (а.с. 35-36). Ухвалою суду від 16.11.2022 у задоволенні заяви позивача адвоката Івасишин З.З. про забезпечення позову відмовлено. 30.11.2022 представник відповідача адвокат Бойко Р.Б. подав до суду заяву, в якій просив проводити підготовче засідання без його участі. Заяв чи клопотань не має. Не заперечує щодо закриття підготовчого провадження у справі (а.с. 53). Ухвалою суду від 30.11.2022 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 01.12.2022 представник позивача адвокат Івасишин З.З. подала до суду заяву, в якій розгляд справи просила проводити за відсутності позивача та його представника. Позов підтримує та просить задоволити в повному обсязі (а.с. 58). 14.12.2022 представник відповідача адвокат Бойко Р.Б. подав до суду заяву, в якій просить відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку давності. Позовні вимоги не визнає. Справу просить розглянути за його відсутності. 14.12.2022 представник позивача адвокат Івасишин З.З. подала до суду заяву про долучення доказів. Згідно з ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 12.06.2014 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики грошових коштів (а.с. 4-5). Відповідно до п. 1 договору позикодавець при укладені договору передав у власність позичальникові строком до 30.06.2014 грошові кошти у сумі 150000,00 гривень. Пунктом 2. передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму еквівалентну 150000,00 грн. до 30.06.2014 в порядку і на умовах передбачених цим договором. За домовленістю сторін позика є безпроцентною ( п. 3 договору). Згідно з п. 10 договору за прострочення виконання зобов`язання за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахування офіційно встановленого індексу інфляції. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 21.09.2022 сума інфляційних втрат за договором від 12.06.2014 становить 138360,00 грн., пеня відповідно до п. 10 договору становить 474500,00 грн., а загальна сума боргу за договором позики складає 732860,00 грн. (а.с. 6). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу повернення суми позики. Оцінка суду: врахувавши позицію позивача, викладену в позовній заяві, невизнання позову відповідачем, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази, даючи їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з такого. Частиною 1 статті 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047\~ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Як визначено в ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3\~ст. 1049 ЦК України). Верховний Суд України у постанові № 309/3458/14-ц від 13.12.2017 виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові № 483/1953/16-ц від 26.06.2018. Таким чином, судом встановлено, що письмова форма договору позики, укладеного 12.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] , відповідає ч.ч. 1, 2 статті 207 ЦК України, є реального характеру та доказом факту укладення договору та факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому наявність оригіналу договору позики від 12.06.2014 у позивача, яку він надав суду, вказує про невиконане зобов`язання відповідачем та підтверджує наявність боргу. Разом з тим представником відповідача подано заяву щодо пропуску позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за договором позики) встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А зобов`язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті). Верховним судом України сформовано наступну правову позицію у справі за № 6-2469цс16 (Постанова від 16.11.2016): пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ). Порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися , що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Цивільним кодексом України, а саме статтями 263, 264 передбачені випадки у яких позовна давність зупиняється та переривається. Поняття строк договору, строк виконання зобов`язання та термін виконання зобов`язання згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття строк виконання зобов`язання і термін виконання зобов`язання охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. За умовами договору сторони погодили, що повернення коштів відповідач мав здійснити до 30.06.2014. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Таким чином, строк виконання зобов`язання сплинув 30.06.2014, відповідно строк позовної давності сплинув 01.07.2017, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 04.10.2022, тобто з пропуском вказаного строку. Водночас позивачем [PERSON] та його представником адвокатом Івасишин З.З. не наведено жодних підстав, що об`єктивно позбавляли б його можливості протягом вказаного часу звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення коштів з відповідача, при цьому стороною позивача також не порушувалось питання про поновлення даного строку на звернення до суду, підтверджуючи об`єктивні обставини його пропуску. Представник позивача адвокат Івасишин З.З. 14.12.2022 подала до суду заяву про доручення доказів, в якій просила долучити копії розписок від 23.12.2016, 31.07.2019 та 05.11.2021 написаних [PERSON] та підписаних ним же, відповідно до змісту кожної з них він зазначив, що отримав по 10000,00 грн. від [PERSON] в рахунок погашення боргу. При цьому в розписках вказано, що кошти були отримані у присутності конкретного свідка. Щодо вказаних розписок суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно положень ч. 2, 4, 5, 8, 9 ст.\~83\~ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Європейський суд з прав людини у рішенні від 23.05.1993 р. (справа Ruiz-Mateos проти Іспанії) вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них. Враховуючи визначені статтею 83\~ЦПК України правила подання доказів, суд не приймає до розгляду направлені представником позивача 14.12.2022 докази, так як, ані позивач, ані його представник не повідомляли суд про об`єктивні причини неможливості подати вказані докази у встановлений законом строк, а також відсутнє підтвердження надсилання (надання) їх іншій стороні у справі. Упостанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи наведене, суд вважає, що представлені адвокатом Івасишин\~З.З.копії розписок за підписом [PERSON] про те, що він у рахунок погашення боргу отримав від [PERSON] по 10000,00 грн. за кожною з розписок є неналежними доказами, оскільки подані ним розписки не відповідають вимогам ст. 654 ЦК України, так як не містить підпису [PERSON] про часткове погашення боргу, в них не зазначено, який борг та за яким договором погашається, вони вчинені не в такій самій формі, що й договір позики, що змінюється. Окрім цього, у вказаних розписка зазначені свідки, у присутності яких кожна з них складалася, при цьому суд звертає увагу, що згідно з роз`ясненнями пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Більше того, клопотання про допит вказаних свідків в судовому засіданні позивачем не заявлялося. Таким чином, вказані копії розписок за відсутності інших доказів про вчинення боржником дій з визнання ним свого боргу не є достатнім доказом для того, щоб визнати встановленим факт часткового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення коштів згідно з договором позики від 12.06.2014. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 2, 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що строк виконання зобов`язання за договором позики сплинув, як наслідок закінчився загальний строк позовної давності, позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском вказаного строку, представник відповідача заявив клопотання про застосування наслідків сливу позовної давності, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі. Розподіл судових витрат між сторонами: у зв`язку з тим, що під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 4, 13, 77, 81, 83, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 207, 251, 253, 256, 257, 261, 263, 264, 267, 526, 530, 530, 536, 545, 610, 612, 629, 631, 654, 1046, 1047, ЦК України, та

Outcome: dismissed