Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] 13.09.2022 звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є співвласником квартири [ADDRESS] . Дана квартира належить йому на праві власності на житло № [NUMBER] від 22.04.1999 року. У квартирі окрім позивача, відповідно до поквартирної карточки, зареєстрована - [PERSON] , 2001 р.н., яка самостійно залишила вказану квартиру, забравши свої речі у 2012 році, про що мешканцями ОСББ «На Гоголівській 94-96» [PERSON] та [PERSON] , складено Акт від 08.09.2022, про те, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , однак з 2012 не проживають. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 27.09.2022 року у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін та призначено судове засідання. Сторони були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Згідно з ч.1 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Клопотань про розгляд справи за участі сторін чи їх представників до суду ненадходило, а відтак суд розглядає справу за наявними доказами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, суд встановив обставини та відповідно них визначив правовідносини. [PERSON] є громадянином України про що свідчить фотокопія паспорту серії [NUMBER] виданого на його ім`я 18.04.1998, місцем його реєстрації в паспорті значиться: [ADDRESS] (а.с.7) має картку платника податків [NUMBER] (а.с.8) . Згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 22.04.1999 року [PERSON] та [PERSON] є співласниками квартири [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до поквартирної карточки [PERSON] . [INFO] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 24.05.2017 та значиться як онука [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до Акту ОСББ «На Гоголівській 94-96», складеного 08.09.2022 мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , однак, з 2012 року не проживають (а.с. 5). Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповдачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України "Право власності на житло" та "Право користування чужим майном". Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Так ч.1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 с. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] . Дана квартира належить йому на праві власності на житло № [NUMBER] від 22.04.1999 року. У квартирі позивач зареєстрував онуку, як члена сім`ї - [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). При цьому, суду, на підтвердження своїх доводів про те, що відповідач (його онука) не користується житлом без поважних причин понад один рік, позивачем надано єдиний доказ - Акт від 08.09.2022 за підписом мешканців будинку [PERSON] та [PERSON] з якого вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2012 (а.с. 5). Вказані в акті свідки не допитані безпесередньо судом, та не попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, оскільки таких клопотань до суду позивачем не заявлено. А суд позбавлений можливості сам збирати будь- які докази по справі, оскільки це може свідчити про його упередженість та надання переваг одній зі сторін. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Отже, суд вважає, що Акт від 08.09.2022, який наданий позивачем не є належним та достатнім доказом, який підтверджує відсутність відповідача у вказаному у житловому будинку та поважності причин його відсутності понад один рік. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. При цьому позивач не позбавлений права повторного звернення до суду за наявності інших доказів. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладено,

Outcome: dismissed