Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, просить ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № CL-253471 в загальному розмірі 113\~981,62 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 10.01.2020 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-253471 на суму 101\~000 грн. на строк до 09.01.2025 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 35 % річних. Кредит надавався для погашення заборгованості за кредитом перед ПАТ «ПУМБ». Банком виконано свої зобов`язання та видано відповідачу обумовлену суму коштів, однак останній не виконує належним чином зобов`язання за вказаним договором. Станом на 16.12.2021 загальний розмір заборгованості становить 113\~981,62 грн., з яких заборгованість за кредитом 89\~948,91 грн., заборгованість за відсотками 24\~032,71 грн. Дану суму боргу просить стягнути з відповідачів в примусовому порядку, оскільки відповідачі є подружжям, а кредитні кошти використано в інтересах сім`ї, що створює у такого подружжя солідарний обов`язок з повернення коштів. Відповідач [PERSON] не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки позивачем не надано пояснень щодо суми заборгованості, а також не надано первинних бухгалтерських документів на її підтвердження. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують, що кредит використано в інтересах сім`ї, внаслідок чого у відповідача [PERSON] зобов`язання за кредитним договором не виникали. Просить в позові відмовити. У відповіді на відзив позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову та крім того наголошує, що розмір заборгованості підтверджується виписками про рух коштів та відповідними меморіальними ордерами. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 14.02.2022. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 02.05.2022 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.53), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Сторони таким правом не скористались. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. В судовому засідання встановлено, що 10.01.2020 між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-253471 на суму 101\~000 грн. на строк до 09.01.2025 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 35 % річних (а.с.15-17). Кредит надавався для погашення заборгованості за кредитом перед ПАТ «ПУМБ» в розмірі 21477,51 грн., а також на поточні потреби в розмірі 79522,49 грн. До матеріалів справи також долучено підписаний сторонами паспорт споживчого кредиту (а.с.18-20), а також копію анкети-заяви відповідача [PERSON] (а.с.21), у якій, серед іншого, містяться відомості про перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі. Згідно даних паспорта відповідача [PERSON] (а.с.22-26), останній 14.12.1991 зареєстрував шлюб із відповідачем [PERSON] . У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором представник позивача направив на адресу відповідача [PERSON] досудову вимогу про повернення коштів (а.с.27). Згідно наданого розрахунку (а.с.6-7), станом на 16.12.2021 заборгованість за кредитним договором становить 113\~981,62 грн., з яких заборгованість за кредитом 89\~948,91 грн., заборгованість за відсотками 24\~032,71 грн. З метою стягнення цих коштів позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд, повинен вирішити питання про правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості та наявність підстав для її стягнення, в тому числі солідарно з обох відповідачів. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором. Аналогічний обов`язок позичальника закріплено ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем [PERSON] зобов`язання за кредитним договором виконуються не належним чином. Згідно розрахунку заборгованості, дані якого підтверджуються банківськими виписками про рух коштів (а.с.10-14) станом на 16.12.2021 заборгованість за кредитним договором становить 113\~981,62 грн., з яких заборгованість за кредитом 89\~948,91 грн., заборгованість за відсотками 24\~032,71 грн. Свого розрахунку заборгованості відповідач [PERSON] суду не надав, у зв`язку з чим відповідні доводи останнього про неналежність поданого позивачем розрахунку суд відкидає, оскільки згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 11.07.2018 у справі №753/7883/15,\~доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. При цьому, вказана заборгованість підлягає стягненню виключно з відповідача [PERSON] і в задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] належить відмовити. Зокрема, належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положення частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18, від 17 червня 2020 року у справі 490/10838/16, від 25 листопада 2020 року у справі № 452/926/16. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 463/3330/16-ц (постанова від 02.06.2021) правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, позивачем до матеріалів справи не долучено жодних доказів, які б підтверджували, що кредит надавався саме для забезпечення інтересів сім`ї. Так, як уже зазначалось вище, частково кредит надано для погашення заборгованості саме позичальника перед ПАТ «ПУМБ», а частково на поточні потреби. Ніщо не свідчить про те, що кредит надано для забезпечення поточних потреб сім`ї, як і ніщо не свідчить про те, що він був використаний в інтересах сім`ї. На думку суду, лише однієї згадки про перебування боржника у зареєстрованому шлюбі під час отримання кредиту недостатньо для покладення на таке подружжя солідарного зобов`язання з повернення цього кредиту, і тому, за відсутності будь-яких доказів про використання кредитних коштів в інтересах сім`ї суд відмовляє в задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] . Щодо судових витрат. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2481 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.5). Позивач у своїй першій заяві по суті справи вказав, що очікує понести інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11\~398,16 грн. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При пред`явленні позову представником позивача долучено до матеріалів справи виключно першу та останню сторінку договору про надання правової допомоги (а.с.40), зі змісту якого взагалі неможливо встановити розмір та умови обчислення і сплати гонорару адвокату. Крім того, всупереч вимогам частини восьмої статті 141 ЦПК України представником позивача до завершення розгляду справи не надано доказів про розмір витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Також, не було зроблено відповідної заяви про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення і тому, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню. З огляду на задоволення позову в повному обсязі понесені відповідачем [PERSON] судові витрати у відповідності до вимог пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач [PERSON] не подала. Крім того, відповідач [PERSON] не наводила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести в з`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. На підставі наведеного та

Outcome: partial