Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить визнати недійсним договір поставки №17/08 (з будівництва каркасного будинку), укладений між [PERSON] і [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує наступним. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 22.06.2021 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Однак з відповідачкою він не укладав ніяких договорів. Договір поставки № 17/08 (з будівництва каркасного будинку) позивач укладав з іншою особою. Вважає, що при складанні договору було підроблено підпис з боку [PERSON] . Зазначає, що позивач ніколи не укладав договір позики з [PERSON] , грошей у неї не отримував. Вважає, що договір позики не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому, що він не відповідає волевиявленню відповідачки, що є достатньою підставою для визнання цього договору недійсним. У відзиві на позов представник відповідачки адвокат Сокур С.О. просив відмовити у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Тячівським районним судом Закарпатської області 27.05.2022 року у справі №363/1444/21 було прийнято рішення, яким стягнуто з [PERSON] грошові кошти у розмірі 75 029,44 грн. та судові витрати. Вказана сума була отримана позивачем, що підтверджується відповідною розпискою та банківськими чеками, на виконання договору, який нібито позивач не укладав. Під час судового розгляду, [PERSON] посилався на те, що договір поставки підписував чоловік [PERSON] . Таким чином, вважається, що договір укладено одним із подружжя в інтересах сім`ї, що не обов`язково мало б виражатися у письмовій формі правочину. Отже факт спрямування договору на настання реальних наслідків, а саме сімейне подружжя разом уклали договір з виконавцем робіт для побудови будинку. На виконання вказаного договору позивач [PERSON] отримав грошові кошти і навіть, один раз привозив деревину неналежної якості. Отже, укладання договору відповідало внутрішньому волевиявленню сторін. Вказані факти були дослідженні під час судового засідання у Тячівському районному суді Закарпатської області, і не заперечувалися сторонами. Однак, вищезазначене рішення не набрало законної сили у зв`язку з його апеляційним оскарженням [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору поставки від 05.10.2020 року сторонами якого є [PERSON] та [PERSON] , його предметом було будівництво каркасного будинку у с. Нижня Дубечня Вишгородського району Київської області. В судовому засіданні сторони визнали, що оспорюваний договір було підписано від [PERSON] її чоловіком. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Згідно з вимогами ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Судом встановлено, що спірний договір поставки №17/08 від 05.10.2020 року [PERSON] не підписувала, що визнається сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу положень ст.. 82 ЦПК України. Всі зібрані у справі докази свідчать про те, що договір поставки №17/08 від 05.10.2020 року є не вчиненим (неукладеним). Неукладення договору унеможливлює визнання його недійсним в судовому порядку, оскільки дефект правочину, наявність якого є підставою для визнання його недійсним, має існувати на момент укладання договору. Такий момент в даній справі не настав, договір поставки між [PERSON] та [PERSON] не вчинявся. З цих підстав, суд вважає правильним відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору поставки №17/08 від 05.10.2020 (з будівництва каркасного будинку) укладеного між [PERSON] і [PERSON] .

Outcome: dismissed