Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

У лютому 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вище вказаним позовом та просила в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №594975 від 14.06.2007 року, договору №594975 купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 28 грудня 2018 року, яка складається із: суми боргу - 38 202,60 доларів США, заборгованості по відсоткам в сумі 3 836,53 доларів США, штрафу за порушення п. 4.2. кредитного договору в сумі 1 261,15 доларів США, пені за порушення умов кредитного договору в сумі 191 243,46 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 95,7 м.кв., в тому числі житловою 61,7 м.кв., яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 липня 2000 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Стратюк О.М. зареєстрованого в реєстрі за №2598, та в порядку спадкування за заповітом спадкоємцю [PERSON] у межах вартості частки успадкованого майна. Реалізацію предмета іпотеки провести шляхом надання [PERSON] права від свого імені продати предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 95,7 м.кв., в тому числі житловою 61,7 м.кв., будь-якій особі покупцеві в порядку визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (за ціною, встановленою на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчої за звичайну ціну на цей вид майна) з можливістю здійснення [PERSON] всіх дій, необхідних продавцеві та передбачених нормативно-правовими актами для продажу предмету іпотеки; стягнути з відповідачів судові витрати. В свою чергу відповідач [PERSON] також подав зустрічну позовну заяву в якій просив визнати недійсним договір №594975 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором №594975 від 14.06.2007 року та договорами забезпечення від 28.12.2018 року та договір про відступлення прав за іпотечним договором від 28.12.2018 року, укладені між ПАТ «КБ Надра» та [PERSON] . Ухвалами Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.12.2021 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України залишено без розгляду зустрічний позов [PERSON] та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України залишено без розгляду первісний позов [PERSON] . Натомість, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 07.04.2022 року ухвалу Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28.12.2021 року про залишення первісного позову без розгляду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. В ході продовження судом першої інстанції розгляду вказаного спору предстанвик позивача подала до суду нову редакції позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду. Так, згідно нової редакції вимог за первісним позовом [PERSON] просила в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №594975 від 14.06.2007 року, договору №594975 купівлі - продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 28 грудня 2018 року, яка складається із: суми боргу - 38 202,60 доларів США, заборгованості по відсоткам в сумі 3 836,53 доларів США, штрафу за порушення п. 4.2. кредитного договору в сумі 1 261,15 доларів США, пені за порушення умов кредитного договору в сумі 7 728,42 доларів США, що по згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.01.2020 р. за 1 дол.США/24,9196 грн. становить 192 589,13 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 95,7 м.кв., в тому числі житловою 61,7 м.кв., яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 липня 2000 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Стратюк О.М. зареєстрованого в реєстрі за №2598, та в порядку спадкування за заповітом спадкоємцю [PERSON] у межах вартості частки успадкованого майна. Реалізацію предмета іпотеки провести шляхом проведення електронного аукціону за ціною, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнути з Відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилалась на те, що що 14.06.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №594975 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,6 % річних з кінцевим терміном повернення до 13.06.2019 року. З метою забезпечення належного виконання вказаного зобов`язання між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 14.06.2007 року укладено договір іпотеки відповідно до якого останні передали в іпотеку банку чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] . В подальшому, 28.12.2018 року між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір №564975 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги відповідно до якого первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору право вимоги до [PERSON] за вище вказаним кредитним договором та договорами забезпечення, а саме - договорами поруки від 14.06.2007 року з [PERSON] та [PERSON] , а також цього ж дня, між позивачкою та ПАТ КБ «Надра» був укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за іпотечним договором та відомості про нового іпотеко держателя були внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. Таким чином, до позивача перейшло право вимоги за вище вказаним кредитним договором та договорами забезпечення, при цьому позичальник належним чином своїх зобов`язань за договором не виконала та на момент закінчення строку виконання зобов`язання за нею рахувалась заборгованість. 17.05.2019 року [PERSON] , який виступав одним із майнових поручителів за вказаним вище зобов`язанням, помер та після його смерті відкрилась спадщина про прийняття якої заявив [PERSON] , який подав заяву про прийняття спадщини за заповітом до нотаріальних органів. З урахуванням вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку», ст. 1282 ЦК України вважає, що [PERSON] має нести відповідальність за задоволення вимоги іпотекодержателя та в межах вартості предмету іпотеки та задовольнити вимоги кредитора спадкодавця. Так, про необхідність належного виконання боржником та поручителями вказаного вище грошового зобов`язання позивач їх повідомляла шляхом направлення 15.11.2019 року відповідної претензії з вимогою погасити наявну заборгованість, натомість останні належним чином на таку претензію не відреагували. Розмір відступленої суми заборгованості, яка рахувалась за боржником становив 38202,62 долари США, в тому числі тіло кредиту - 15873,13 доларів США, відсотки за користування кредитом - 6761,15 доларів США, пеня - 15568,34 долари США та та станом на 31.01.2020 року за ними рахується борг в загальній сумі 43300,28 дол. США та 191243,46 грн. пені. Враховуючи рівність часток усіх відповідачів вважає, що сума основного боргу з урахуванням якої слід виконувати інші нарахування згідно умов договору становить 12734,20 доларів США і таким чином за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 14798,30 доларів США, яка складається з наступного: 12734,20 доларів США основного боргу, 1633,09 доларів США відсотків, 431,01 доларів США штраф, 2622,80 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.01.2020 року становить 65359,12 грн. пені; за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість в сумі 14798,30 доларів США, яка складається з наступного: 12734,20 доларів США основного боргу, 1633,09 доларів США відсотків, 431,01 доларів США штраф, 2622,80 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.01.2020 року становить 65359,12 грн. пені; за відповідачем [PERSON] рахується борг в розмірі 13703,68 доларів США, який складається з наступного: 12734,20 доларів США основного боргу; 570,35 доларів США - відсотків, 399,13 доларів США - штраф, 2428,82 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.01.2020 року становить 60525,22 грн. - пеня. Нарахування пені та штрафів здійснено відповідно до вимог п.п. 5.1 та 5.2 кредитного договору. Зазначала, що позивач, як новий кредитор та іпотекодержатель, у зв`язку з неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, набула права задовольнити свої вимоги за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим, посилаючись на норми матеріального права, умови кредитного договору, договорів іпотеки та відступлення прав вимоги, звернулась до суду з даним позовом та способом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 39, 41 Закону України «Про іпотеку» обрала саме продаж предмету іпотеки на електронному аукціоні на підставі рішення суду. На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому представники відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення, вказуючи на те, що нові уточнені позовні вимоги не можуть бути задоволені з тих підстав, що порядок продажу предмету іпотеки на електронному аукціоні було визначено в редакції Закону України «Про іпотеку» від 09.06.2021 року, при цьому позивач звернулась до суду з позовом 31.01.2020 року, а тому з огляду на зворотню дію закону в часі, такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути застосований судом. Крім того, вважають, що позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яий не передбачений умовами договору про іпотеку та позивачем помилково ототожнюється підстави для звернення стягнення на предмет іптеки та способи такого звернення. При цьому, позивач не позбавлена права звернутись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в позасудовому порядку та таке її право порушене не було, а тому звернення до суду з такими вимогами є передчасним. Звертали увагу, що на період дії в Україні воєнного стану зупинено дію положень Закону України «Про іпотеку» щодо можливості реалізації іпотекодержателем предмета іпотеки на елеткронному аукціоні. Також, вважають, що відповідач не набула права вимоги за кредитним договором, оскільки як фізична особа не може бути стороною такого договору в якості кредитора. Ставлять під сумнів розмір заборгованості в сумі 38202,62 доларів США, оскільки така сума боргу визначена банком станом на 28.12.2018 року в порушення вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що підтверджується відповідним листом ліквідатора ПАТ КБ «Надра» наданого на адвокатських запит відповідно до якого відсотки та пеня продовжували нараховуватись після прийняття рішення про початок процедури ліквідації вказаного банку. Крім того, просили врахувати пропуск строку позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення неустойки, продаж права вимоги в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також те, що предмет іпотеки використовується [PERSON] та [PERSON] для проживання та окрім квартири, яка передана в іпотеку у відповідача [PERSON] відсутнє будь-яке інше житло. Також, представники відповідача [PERSON] заявили про застосування до спірних правовідносин за первісним позовом наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки виконання зобов`язань за кредитним договором відповідно до його умов здійснювалось шляхом внесення щомісячних платежів та сторони погодили можливість дострокового припинення терміну користування кредитом, у разі порушення терміну розрахунків, при цьому згідно отриманого на адвокатський запит розрахунку заборгованості останній платіж на погашення тіла кредиту був здійснений у травні 2013 року, а відсотків у січні 2016 року, зв`язку з чим вважають, що строк користування кредитом сплив у вересні 2013 року згідно умов п. 4.3 договору - через 90 днів після невиконання позивальником свого обов`язку погашення чергового платежу, а тому саме з цього часу слід рахувати трирічний строк позовний давності, який минув у вересні 2016 року та як наслідок закінчився строк позовної давності пред`явлення вимог за забезпечувальним договором іпотеки. Також, судом 09.06.2022 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] в якому останній просив визнати недійсним договір №594975 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором №594975 від 14.06.2007 року та договорами забезпечення від 28.12.2018 року та договір про відступлення прав за іпотечним договором від 28.12.2018 року, укладені між ПАТ «КБ Надра» та [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та за життя з метою забезпечення належного виконання [PERSON] умов кредитного договору підписав договір іпотеки від 14.06.2007 року №594975 відповідно до умов якого він та [PERSON] , а також [PERSON] передали в іпотеку ПАТ «КБ «Надра» квартиру [ADDRESS] . 28.12.2018 між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір №594975 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором №594975 від 14.06.2007 року та договорами забезпечення, а також договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаровою О.П. На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2018 року індексний номер: 44900625 приватний нотаріус Макарова О.П. внесла запис до Державного реєстру іпотек про те, що новим іпотекодержателем є [PERSON] . Вважає, що незважаючи на те, що оспорюваний договір має назву купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги, проте за своєю правовою природою є договором факторингу сторонами якого можуть бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, а також фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, проте [PERSON] не є суб`єктом господарювання, а тому не могла бути стороною договору факторингу, а також не могла стати новим кредитором за кредитним договором в силу того, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги можуть надаватись спеціалізованими установами, якими є банки та інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Звертає увагу на те, що в результаті укладеного правочину розмір правової вимоги значно перевищує ціну відступлення. Також, ставить під сумнів розмір заборгованості, яка була відступленою за оспорюваним договором відступлення прав вимоги, посилаючись на наступне. Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, що діяла на момент початку ліквідації ПАТ КБ «Надра») з дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 року № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку. Таким чином, вважає, що нарахування відсотків та пені на заборгованість [PERSON] перед банком не повинно було здійснюватись, натомість після 05 червня 2015 року банк продовжував нараховувати відсотки та пеню на заборгованість позичальника, в супереч вказаним вимогам законодавства, у зв`язку з чим за умовами оспорюваного договору №594975 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги від 28.12.2018 року відбулось відступлення неіснуючого обсягу права вимоги, зокрема в частині відступлених відсотків та пені, що свідчить про відсутність предмету договору, оскільки розмір заборгованості при відступленні права вимоги є істотною умовою договору. Крім того, вказував на те, що відступлення ПАТ КБ «Надра» на користь [PERSON] суми пені у розмірі, який суперечить вимогам пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», призвело до незаконного збільшення вимог до споживача. За наявної заборгованості за кредитом та процентами, що становить 22 634,28 доларів США, нарахована пеня складає 15 568,34 доларів США, що перевищує суму основного зобов`язання у понад 50 %. Крім того, розмір грошової вимоги значно перевищує ціну її відступлення. Таким чином, вважає, що оспорюванні договори суперечать нормам цивільного законодавства та порушують його права як спадкоємця одного із іпотекодавців, у зв`язку з чим він наділений правом оскаржувати такі договори, оскільки позивачем у такому спорі може бути не лише сторона оспорюваного правочину. При попередньому судовому розгляді даного спору до скасування судом апеляційної інстанції ухвали суду про залишення первісного позову без розгляду, на вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від предстанвика [PERSON] надійшов відзив в якому вона просила відмовити в задоволенні зустрічного позову, вказуючи на те, що укладання договору купівлі-продажу майнових прав №594975 від 28 грудня 2018 року на підставі результатів проведення електронних торгів від 7 грудня 2018 року щодо реалізації майнових активів Банку в процесі його ліквідації відбулося у відповідності до приписів п. 4 р. VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням №388 від 24.03.2016 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зареєстрованого в МЮ України 20.04.2016 року, №606/28736, ст.ст. 48, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Результати зазначеного вище електронного аукціону від 7 грудня 2018 року були відображені в протоколі №UA-EA-2018-10-26-000164-b від 07 грудня 2018 року, та [PERSON] придбала майнові права за суму коштів в розмірі 124603,50 грн., які було внесено нею повністю. Вважає, що реалізація ПАТ "КБ "НАДРА", який перебував в процесі ліквідації, майнових прав [PERSON] за договором купівлі-продажу № 594975 від 28 грудня 2018 року відбулась відповідно до вимог ст.ст. 48, 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", розділів VI-VII "Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідовуються", затвердженого рішенням 388 від 24.03.2016 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 року за № 606/28736, при цьому іншого порядку реалізації активів банку на стадії ліквідації, ніж продаж його активів фізичним або юридичним особам законом не передбачено. За таких обставин вважає, що [PERSON] мала право, як фізична особа, брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за кредитним договором №594975 та іпотечним договором №594975, укладеними 14 червня 2007 року між Банком та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому укладенні спірні договори про відступлення права вимоги та договори забезпечення відповідають вимогам статей 512, 513, 514 ЦК України та є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже, відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання їх недійсними. З договору купівлі-продажу майнових прав та посвідченого нотаріально договору відступлення права вимоги за іпотечним договором вбачається, що вказані договори укладені у такій самій формі, що і кредитний договір та договір іпотеки, на підставі яких виникло зобов`язання, право вимоги за якими передано відповідачу [PERSON] . Також, вказувала на те, що [PERSON] не довів факту порушення його прав оспорюваними договорами. Крім того, на зустрічну позовну заяву надійшов відзив представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосередньго виведення ПАТ КБ «Надра» з ринку зі зімсту якого вбачається наступне. Так, у спорах пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 388 від 24.03.2016 року передбачено, що активи банку, які включені до ліквідаційної маси підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні). Відповідно до інформації розміщеної в електронній торговій системі https://prozorro.sale датою проведення аукціону (лот F51GL35608) є 07.12.2018 року, що складається з права вимоги за кредитним договором: 594975 від 14.06.2007. з забезпеченням: (квартира), переможцем даного аукціону було визначено [PERSON] та 28.12.2018 між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] , було укладено договір про купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги. Розмір проданої заборгованості був визначений згідно наявної у паспорті активу інформації. Відступлення права (цесія) за свою суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відступлення права вимоги не можливо охарактеризувати як оплатне чи безоплатне, оскільки це визначає договір, який є підставою для передачі прав вимоги. Таким чином, в переважній більшості відступлення права вимоги (цесії) є не самостійним договором, а предметом певного договору (договору купівлі-продажу, міни, дарування права вимоги тощо). Угода про відступлення права вимоги (цесія) та договір, який є підставою для передачі прав вимоги, часто вчиняються одночасно та оформлюються одним правочином, який являється змішаним договором. Зазначала, що до договору купівлі-продажу прав вимоги застосовуються також положення ст.ст. 512-519 ЦК України. При цьому, норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги. Оскаржуваний договір про відступлення прав вимоги за своїм змістом є договором відступлення прав вимоги, відповідно до якого застосовуються як положення ст.ст. 632, 655, 656 ЦК України, так і ст.ст. 512-519 ЦК України та за таким договором уачнсиками можуть бути будь-які фізичні та юридичні особи. Також, просила врахувати, що спірний договір про відступлення прав вимоги за своїм змістом є договором купівлі-продажу прав вимоги (оплатним договором відступлення права вимоги), а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а тому не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства. За таких умов, для укладення Договору про відступлення прав вимоги покупець права вимоги не повинен в обов`язковому порядку мати статус фінансової устаї мати відповідний дозвіл (ліцензію) та неплатоспроможні банки, які знаходяться в процедурі ліквідації укладають саме договори відступлення прав вимоги. Таким чином, з урахуванням наведеного заперечувала проти задоволення зустрічного позову. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з`явилась, в її інтересах діяла представник, яка первісний позов підтримала з підстав зазначених у тексті позовної заяви, а в задоволенні зустрічного просила відмовити. Представники відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - [PERSON] в судовому засіданні підтримали зустрічну позовну заяву та просили відмовити в задоволенні первісного позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві та тексті зустрічної позовної заяви, а також просили застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності. Представник відповідача за зустрічним позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосередньго виведення ПАТ КБ «Надра» з ринку приймала участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ, просила відмовити в задоволенні зустрічного позову з підств зазначених нею у тексті відзиву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи недноразово належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, про причини своєї неявки суд не повідомили. При попередньому розгляді даної справи судом першої інстанції в їх інтересах діяла предстаник - [PERSON] , натомість 14.12.2021 року від [PERSON] та [PERSON] надійшла заява за підписом [PERSON] , в якій остання вказували на те, що ними подано заяву на скасування довіреності на [PERSON] . З урахуванням неявки [PERSON] та [PERSON] в судові засідання у даній справі слід зазначити наступне. За змістом ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права Як відзначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань. Особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Натомість, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не цікавилась рухом даної справи у суді, з моменту написання [PERSON] заяви від 14.12.2021 року вони до суду не звертались в усному чи письмовому порядку з метою отримання інформації щодо даного спору, при цьому інформація про рух справи є загальнодоступною та міститься на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/ , а також знайомитись з текстом процесуальних рішень за даним позовом можливо у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою http://reyestr.court.gov.ua/. (з моменту відновлення загального доступу). В рамках судового розгляду даного спору судом витребувано наступні докази: в Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» копію матеріалів кредитної справи [PERSON] по кредитному договору №594975 від 14.06.2007 року; у приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр Марини Михайлівни належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] ; у [PERSON] оригінали документів, які були їй передані ПАТ КБ «Надра» згідно акту приймання-передачі оригіналів документів від 28.12.2018 року, а саме: кредитний договір №594975 від 14.06.2007 року; додаткову угоду №1 до кредитного договору №594975 від 14.06.2007 року, укладену 14.04.2009 року; договір поруки б/н, укладений 14.06.2007 року з [PERSON] ; договір поруки б/н укладений 14.06.2007 року з [PERSON] . Крім того, ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.10.2020 року провадження у даній справі зупинялось до набрання законної сили рішенням суду у справі №727/7127/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення нікчемності заповіту. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що первісний позов слід задовольнити, а в задоволені зустрічного відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 14.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №594975 з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 11,6 річних та з кінцевим терміном повернення кредиту у строк до 13.06.2019 року (а/с 19 Том 1). Додатковою угодою №1 до вказаного договору від 14.04.2009 року вказаний договір викладено у новій редакції. За умовами вказаного кредитного договору з урахуванням його нової редакції позичальник повертає кредит, сплачує кредитору проценти передбачені цим Договором та комісії у вигляді плати за управління кредитом шляхом здійснення перерахування на рахунок [NUMBER] МФ0356505 мінімально необхідного платежу у валюті Кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 322,97 долара США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до 05 числа поточного місяця. Кінцевий термін повернення Кредиту-13 червня 2019 року. Позичальник зобов`язувалась сплачувати проценти за використання Кредиту в порядку, визначеному п. п. 1.1., 2.4. цього Договору та комісії у вигляді плати за управління кредитом в розмірах та в порядку, передбачених цим Договором, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному п. п. 1.1., 2.4. цього договору. У відповідності до вимог 4.3 кредитного договору в новій редакції, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п. п. 3.3.7., 3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 90 (Дев`яносто) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Згідно ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Так, вказане вище зобов`язання забезпечено договорами поруки, які укладені 14.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] і [PERSON] з кожним окремо. Оригінали зазначених договорів були наданні позивачем за первісним позовом для їх дослідження в судовому засіданні. Окрім того, вказане вище зобов`язання було також забезпечене укладеним 14.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] договором іпотеки відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] (а/с 15-17 Том 1). Як встанволено за наслідками розгляду справи Національний банк України, продовжуючи розпочату процедуру виведення з ринку неплатоспроможного ПАТ "КБ "НАДРА", 04 червня 2015 року прийняв рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію цього банку та з 06.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію і призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "КБ "НАДРА". Вказана інформація також є загальновідомою та не підлягаєю доказуванню в силу вимог ч. 3 ст. 82 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Так, відповідно до протоколу електронного аукціону від 07.12.2018 року №UA-EA-2018-10-26-000164-b відбувся аукціону щодо продажу права вимоги за 594975 від 14.06.2007. з забезпеченням: (квартира), переможцем даного аукціону було визначено [PERSON] (а/с 208 Том 2). В подальшому, 28.12.2018 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір №594975 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, відповідно до умов якого за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу майнових прав, оформлених протоколом №UA-EA-2018-10-26-000164-b від 07.12.2018 року, складеного ТОВ «Закупки.пром.уа» банк передав у власність [PERSON] право вимоги до позичальника за кредитним договором №594975від 14.06.2007 року з додатковими угодами, що значені у Додатку №1 до договору, а також спадкоємців позичальника, страховиків або інших осіб до яких перейшли обов`язки позичальника. [PERSON] сплатила банку за відступлення прав вимоги грошові кошти в сумі 124603,50 грн. (п. 4.1 договору). Відступлення прав вимоги за договором забезпечення, а саме іпотекою, що була укладена в забезпечення виконання вказаного зобов`язання, відбувається на підставі окремого договору (а/с 21-23 Том 1). З матеріалів справи вбачається, що цього ж дня між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладеним 14.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а/с 13-14 Том 1). Так, главою 47 ЦК України врегульовано загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні. Статтею 512 ЦК України визначено загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За змістом ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Так, позивач за зустрічним позовом вважає, що оспорюваний договір відступлення права вимоги фактично є договором факторингу, оскільки за його умовами відступлення права вимоги здійснено на платній основі, при цьому фактором можуть бути лише банки, фінансові установи та суб`єкти господарювання, які мають ліцензію на здійснення фінансових послуг та включені до державного реєстру фінансових установ, а позивач є фізичною особою та немає статусу підприємця. Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України та у відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Частиною третьою ст. 1079 ЦК України передбачено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). За змістом ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» факторинг визначено як кредитну операцію. З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17 відповідно до якої норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. У відповідності до Розділу 1 «Правова природа договору» оспорюваного договору сторони домовились про те, що за своєю правовою природою цей Договір є правочином з купівлі-продажу (відступлення) прав вимога, визначених у цьому Договорі, Первісним Кредитором Новому Кредитору. Сторони цим визнають, що жодне з положень цього Договору, а також будь-які які здійснюватимуться на виконання цього Договору, не вважаються та не можуть вважатись фінансуванням Новим Кредитором Первісного Кредитора. Сторони цим безвідклично відмовляються від будь-яких своїх претензій, які можуть виникнути у майбутньому стосовно правової природи цього Договору (а/с 21). Згідно п. 4.1 вказаного договору новий кредитор сплачує первісному кредитору ціну продажу відповідно до протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких визнано нового кредитора, а саме 124603,50 грн., без ПДВ, що є ціною договору. Ціна договору сплачена новим кредитором первісному кредитору в повному обсязі. Таким чином, спірний договір №594975 від 28.12.2018 року є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що намагався довести позивач у своєму зустрічному позові, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними. Надаючи оцінку решті доводам позивача за зустрічним позовом, суд звертає увагу на наступні обставини. Так, за загальним правилом, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Натомість, процедура процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Загальновідомим фактом є те, що Національний банк України, продовжуючи процедуру виведення з ринку неплатоспроможного ПАТ КБ «Надра», 04.06.2015 року прийняв рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію цього банку. Так, при ліквідації банку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку. Як вбачається зі змісту п. 1.2 договору №594975 від 28.12.2018 року сторони визнають, що жодне з положень цього Договору, а також будь-які які здійснюватимуться на виконання цього Договору, не вважаються та не можуть вважатись фінансуванням Новим Кредитором Первісного Кредитора. Крім того, п. 4.1 договору про відступлення прав за іпотечним договором передбачено, що новий іпотекодержатель не здійснює на користь первісного будь-яких додаткових виплат за відстплення прав за іпотечним договором, крім оплати передбаченої п. 4.1 договору відступлення прав вимоги за кредитним договором. Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи. При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України банківської ліцензії банку, а також наслідки початку процедури його ліквідації, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги цим банком законодавством не визначені. Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти ФГВФО, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України. Так, [PERSON] не набула права здійснювати фінансові операції стосовно боржника, за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Наведені висновки узгоджуються з висновками викладими Верховним судом у постанові від 16.12.2020 року у справі №640/14873/19 в якій ВС також звернув увагу на те, що у справі, що переглядається, спірний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами, а тому правові висновки, які були сформовані у у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 909/968/16, № 465/646/11, № 638/22396/14-ц до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Крім того, наведене також узгоджується із правовими виновками Великої Палати Верховного суду у постанові від 16.03.2021 року у справі №906/1174/18. Той факт, що позивач за зустрічним позовом ставить під сумнів розмір заборгованості позичальника на дату укладення договору відступлення прав вимоги, не є підставою визнання вказаного договору недійсним. Таким чином, наведені вище обставини в їх сукупності свідчать про відсутність підстав для задоволення зустірчного позову. Як було встанволено судом, 14.06.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення належного виконання за кредитним договором №594975від 14.06.2007 року. [INFO] [PERSON] помер та відповідно до довідки №52/02-14 від 22.04.2020 року приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр М.М. спадкоємцем за заповітом, який посвідчено 23 березня 2015 року після смерті [PERSON] є [PERSON] та приватним нотаріусом Шкляр М.М. на підставі його заяви про прийняття спадщини відкрито спадкову справу №23/2019 (а/с 6, 129 Том 1). Як вбачається з правової позиції сформованої Верховним судом у постанові від 22.08.2018 року у справі № 623/2000/15-к, ВС роз`яснив, що чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Суд звернув увагу на те, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов`язань за кредитним договором переходять обов`язки іпотекодавця у межах вартості частки у спадковому майні, що є предметом іпотеки. Слід також зазначити, що отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком, а тому зволікання з його отриманням спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину не може шкодити кредитору в задоволенні його вимог, до такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 750/5506/19 від 23.09.2020 року; № 645/1566/16-ц від 16.07.2020 року. Оскільки представниками [PERSON] заявлено про застосування до спірних правовідносин строку позовної давнсості, слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, за змістом ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а тому після укладення 28.12.2018 року між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] договору про відступлення (купівлі-продажу) для нового кредитора строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для первісного кредитора. У постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16 Верховний Суд вказав, щоіпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема ч. 1 вказаної статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. У відповідності до вимог п. 3.3.4 кредитного договору, кінцевий термін повернення кредиту - 13.06.2019 року. Доказів направлення кредитором вимоги про дострокове погашення заборгованості та зміни строку виконання зобов`язань відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України матеріали справи не містять, претензія нового кредитора була направлена відповідачам 15.11.2019 року, в тому числі у вставнолені ст. 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців, в даному випадку до [PERSON] (а/с 33-35 Том 1). Крім того, згідно листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осбі на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» від 05.05.2020 року інформація про те чи направлялись банком на адресу позичальника за кредитним договором №594975 від 14.06.2007 року вимога про досткове виконання зобов`язань відсутня (а/с 141 Том 1). Так, вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою). Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права (правовий висновок у постанові ВС від 18.08.2021 року у справі №201/15310/16). Отже, посилання предстанвиків відповідача на сплив позовної давності за окремими ануїтентними платежами за основним зобовязанням стосується правовідносин щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, натомість позивач звернулась до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у звязку з неналежним виконанням основного зобовязання та щодо такої позовної вимоги строки позовної давності рахуються окремо і на таку вимогу поширюється загальна позовна давність тривалістю в три роки. Таким чином, при зверненні до суду з первісним позовом строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки не сплив. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ст. 33 вказаного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. У відповідності до положень п.п. 5.1-5.4 договору іпотеки від 14.06.2007 року Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання Зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частини, а також у випадку порушення Іпотекодавцями будь-яких зобов`язань за цим Договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих Іпотекодержателю за цим Договором. Іпотекодавці в будь-який час до реалізації Предмету іпотеки має право припинити звернення стягнення на нього виконанням Зобов`язання в повному обсязі. Звернення стягнення на Предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного Зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; права Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку". Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки в межах, передбачених п. 5.3. цього Договору (а/с 15-17 Том 1). Відповідно до частини першоїстатті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина другастатті 35 зазначеного Закону). Отже, за змістом ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 33 та ст. 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконано чи виконано неналежно, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звернути стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Як було встановлено судом 15.11.2019 року позивач за первісним позовом направила відповідачам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] претензії з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором в сумі 41 171,44 доларів США, в тому числі: сума кредиту - 15 873,13 доларів США; відсотки за користування кредитом - 8367,15 доларів США; пеня - 16 252,13 доларів США; штраф- 679,03 доларів США (а/с 33-35 Том 1). В подальшому, з тих підстав що відповідні претензії залишені відповідачами поза увагою, заборгованість не погашена, 31.01.2020 року позивач поштою направила дану позовну заяву до суду (а/с 42 Том 1). В тексті позовної заяви позивач зазначала, що розмір заборгованості за кредитним договором відповідно до розміру часток кожного з відповідачів становить: за [PERSON] станом на 31.01.2020 року: сума боргу - 12734,20 доларів США; сума відсотків за користування кредитом - 1633,09 доларів США за період з 29.12.2018 р. по 31.01.2020 p.; штраф - 431,01 доларів США за порушення п. 4.2. кредитного договору); пеня - 2622,80 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.01.2020 р. за 1 долар США/24,9196 грн. становить 65359,12 грн.; по відповідачу [PERSON] станом на 31 січня 2020 pоку: сума боргу - 12734,20 доларів США; сума відсотків за користування кредитом - 1633,09 доларів США за період з 29.12.2018 р. по 31.01.2020 p.; штраф - 431,01 доларів США за порушення п. 4.2. кредитногс договору); пеня - 2622,80 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.01.2020 р. за 1 долар США/24,9196 грн. становить 65359,12 грн.; по відповідачу [PERSON] станом на 17 травня 2019 р. (тобто на день смерті [PERSON] ): сума боргу - 12734,20 доларів США; сума відсотків за користування кредитом - 57035 доларів США за період з 29.12.2018 р. по 17.05.2019 p.; - штраф - 399,13 доларів США за порушення п. 4.2. кредитноп договору); пеня - 2428,82 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станод на 31.01.2020 р. за 1 долар США/24,9196 грн. становить 60525,22 грн. Загальна сума заборгованості згідно тексту позовної заяви - 43300,28 доларів США та 191243,46 грн. - пеня. Відповідач за первісним позовом [PERSON] , в інтересах якого діяли його представники, ставили під сумнів вказаний вище розмір заборгованості, вважаючи розмір нарахованої пені таким, що суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», річний строк позовної давності на стягнення пені на момент звенрнення до суду з позовом сплив, а розмір грошової вимоги значно перевищуючий ціну її відступлення та [PERSON] як фізична особа, придбавши право вимоги за кредитним договором, не має права реалізовувати права кредитора, які полягають в нарахуванню відсотків та пені. Крім того, відсотки за кредитним договором нараховувались первісним кредитором в порушення вимог ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно Додатку №1 до договору №594975 від 28.12.2018 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором на момент відступлення права вимоги становив 38202,62 дол. США з яких основний борг - 15873,13 доларів США, відсотки - 6761,15 дол. США, пеня - 15568,34 долари США (а/с 23 Том 1). Вказана сума заборгованості також підтверджується наявним у матеріалалх справи розрахунком заборгованоті за вказаним кредитном договором станом на 28.12.2018 року (а/с 142 -143 Том 1). Саме в рахунок погашення зазначеної заборгованості в загальній сумі 38202,60 доларів США позивач за первісним позовом просить звернути стягнення на предмет іпотеки, будь-яких доказів на спростування вказаного суми боргу за наслідками розгляду справи не встановлено. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» (в редакціїЗакону України від 16.07.2021 року № 1701-IX) реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Отже, з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні" від 16.07.2021року № 1701-IX реалізацію предмета іпотеки, на який звертається стягнення на підставі рішення суду слід проводити шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Таким чином, безпідставними є посилання предстаників відповідача у відзиві на первісний позов про неможливість звернення стягнення на предмт іпотеки шляхом продажу на електронних аукціонах, при цьому та обставина, що позивач не зверталась до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не є перешкодою для реалізації її права на звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Натомість заслуговуючть на увагу посилання предстаників відповідача на зупинення дії положень ст. 41 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з чим слід заначити наступне. Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" указом Президента України від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України № 2102 -IX від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжувався та продовжує діяти на даний час. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України доповнила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку»пунктом 5-2 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасуваннящодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами,зупиняється діястатті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти),статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах)цього Закону». Разом з тим, зупиненння дій зазначених вище норм закону, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово відтерміновує дії, спрямовані на виконання судового рішення. Приписи вказаних норм закону стосуються реалізації виконання судового рішення та не можуть впливати на право іпотекодержателя на судовий захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. З урахуванням наведених вище обставин, первісний позов слід задовольнити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню понесені останньою судові витрати, при цьому згідно роз`яснень, які містяться в п. в п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивач [PERSON] понесла витрати у вигляді сплати судового збору в загальній сумі 10510 грн., у зв`язку з чим вказані судові витрати в рівних частках підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved