Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулась до суду із позовом в якому просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користуваня житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що відповідач, [PERSON] , є її колишнім чоловіком. Разом з нею він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також з нею проживає та зареєстрований її малолітній син [PERSON] , дата народження [INFO] . Позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач зазначила, що [PERSON] , дата народження [INFO] , вже більше двох років не проживає за даною адресою. У квітні 2019 року відповідач виїхав з квартири, так як на той момент шлюб був розірваний. Таким чином, відповідач більше двох років в квартирі не проживає. Його поточне місцезнаходження в м.Києві, адреса їй не відома. Отже, відповідач не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , де він зареєстрований, квартирою не цікавиться, житло покинув добровільно. Не проживаючи за даною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає. Реєстрація відповідача в квартирі створює позивачу перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача проводить вона, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не може та інше. Враховуючи вищенаведене, вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, понад два роки, відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Саме тому вона, як власник житла, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування житлом. 06 жовтня 2021 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судовий розгляд на 07 грудня 2021 року. Позивач в судове засідання, будучи належним чином повідомленою, не з`явилась, подала клопотання, в якому позов підтримала та просила задовольнити, справу розглядати у її відсутність. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Суду пояснив, що вказана квартира була ним подарована тоді своїй дружині (позивачу у справі), але після дарування квартири їх відносини погіршилися та вони розірвали шлюб. Дійсно він на даний час у квартирі не проживає, та нею не користується, періодично проживає у своїх друзів або винаймає житло. Суд вислухавши відповідача, встановив обставини у справі та виниклі правовідносини, дослідив письмові докази у справі, дійшов наступних висновків. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.02.2019 року шлюб між сторонами розірвано. За адресою: [ADDRESS] , окрім позивача, зареєстровані [PERSON] та малолітній син [PERSON] , дата народження [INFO] , що підтверджується довідкою № 39 від 14.09.2021 р. Позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. [PERSON] , дата народження [INFO] , вже більше двох років не проживає за даною адресою, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов від 14.09.2021 р. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживанняФізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Уцьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предметаспору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачем надано суду належні, допустимі та достатні докази, які у своїй сукупності дають змогу встановити наявність обставин, які входять до предмету доказування та підтверджують доводи позивача, тому заявлений позов слід задовольнити.

Outcome: approved