Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

У жовтні 2021 року адвокат Ільїна Д.В., яка представляє інтереси [PERSON] , звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири від 27 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Козаєвою Наталією Михайлівною та зареєстрований під №3813 і скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:59486722 від 27.07.2021, на підставі якого було зареєстроване право власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (рнонм:2417988580000). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між [PERSON] та [PERSON] 13 квітня 2021 року був укладений договір позики, за яким відповідач-1 отримав від позивача кошти у сумі 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 27 квітня 2021 року, однак вказане зобов`язання не виконав. У зв`язку з невиконанням відповдіачем-1 зобов`язань за договором позики позивач 5 травня 2021 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про стягнення коштів. 17 травня 2021 року суд відкрив провадження у справі № 753/8962/21 за цим позовом. Позивач вважає, що відповідач-1, будучи обізнаним про наявність заборгованості за договором позики, знаючи про наявність судового спору, 27 липня 2021 року здійснив відчуження квартири на користь своєї дружини - [PERSON] . На думку позивача є очевидним, що [PERSON] уклав договір дарування з метою ухилення від виконання майбутнього рішення суду про стягнення з нього коштів, а тому вважає, що такий договір є фраундаторним правочином, вчиненим на шкоду його інтересам як кредитора. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 жовтня 2021 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 8 листопада 2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено у справу підготовче судове засідання, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєву Наталію Михайлівну. 12 липня 2022 року відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. У обґрунтування заперечень проти позову відповідач-1 зазначив, що у процесі розгляду справи він визнав борг, пропонував мирову угоду і зобов`язався повністю погасити борг у процесі виконавчого провадження; рішення Дарницького районного суду м. Києва від 9 грудня 2021 року він не оскаржував, однак позивач не ініціював виконавче провадження для стягнення боргу, виконавчий лист не отримував, заяву про початок виконавчого провадження не подавав, доказів невиконання рішення у процесі виконавчого провадження не надав. Зазначає, що переоформлення квартири було проведено у зв`язку із розривом шлюбних відносин між відповідачами та в рахунок сплати аліментів на двох малолітніх дітей, шлюб розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва 26 січня 2022 року. Відповідач зазначив, що є цілком платоспроможним, а майна, яке належить відповідачу, цілком достатньо для виплати боргу. Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 13 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого сторони домовилися врегулювати відносини, що виникли між ними до його укладання внаслідок передачі [PERSON] [PERSON] в позику грошових коштів в сумі 30 000 доларів США відповідно до розписок від 01 лютого 2019 року та 02 березня 2019 року. За умовами договору сторони погодили, що зобов`язання відповдіача-1 щодо повернення позики визначається в розмірі 30 000 доларів США, строк повернення позики - 27 квітня 2021 року. 17 травня 2021 року ухвалою Дарницького районного суду міста Києва відкрито провадження у справі № 753/8962/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження на 21 вересня 2021 року. 27 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за № 3813, відповідно до умов якого відповідач-1 як дарувальник безоплатно передав у власність (подарував), а відповідач-2 як обдарована прийняла у власність (в дар) квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на цю квартиру зареєстровано згідно з рішенням приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:59486722 від 27 липня 2021 року. Судом також встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 грудня 2021 року у справі № 753/8962/21 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США. 21 квітня 2022 року Дарницьким районним судом міста Києва на виконання цього рішення суду видано виконавчий лист. Також рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року у справі № 753/25170/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Як з`ясовано судом, після відкриття виконавчого провадження відповідачем-1 частково погашено борг у сумі 10 000 гривень, що підтверджується копіями банківських квитанцій. Надані відповідачем-1 докази також свідчать, що приватним виконавцем Лановенко Л.О. 11 серпня 2022 року винесено постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні [NUMBER], якою накладено арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належить боржнику [PERSON] . Згідно з висновком про вартість нерухомого майна вартість вказано вище частки квартири становить 619 270,00 грн. Позивач вважає, що укладений мж відповідачами договір є фіктивним, укладеним з метою уникнення виконання зобов`язання щодо сплати йому боргу, у зв`язку з чим просить визнати його недійсним. Як визначено частиною другою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як передбачено статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Таким чином боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 369/8077/19). У цій справі судом встановлено, що відповідач-1, відчужуючи (даруючи) належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за договором позики в розмірі 30 000 доларів США. Позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача-1 про стягнення боргу в розмірі 30 000 доларів США, провадження у справі відкрите 17 травня 2021 року та призначено до розгляду на 21 вересня 2021 року. 27 липня 2021 року відповідач-1 за договором дарування відчужив належну йому квартиру своїй дружині. На думку суду перехід права власності на вказану квартиру після відкриття провадження у справі про стягнення з відповідача-2 на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та відповдіачем-1 договору позики, Суд дійшов висновку, що відчужуючи майно (квартиру) на підставі договору дарування своїй дружині [PERSON] після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, відповідач-1 очевидно діяв недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на це майно боржника. Відповідач-1 посилався на те, що відчуження цього майна здійснено ним в рахунок аліментів на користь дітей. Як передбачено частиною першою статті 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Суд відхиляє ці твердження відповідача як безпідставні, оскільки зміст оспорюваного договору не містить жодних положень про його укладення саме з цією метою, відповідачем також не надано жодного доказу на підтвердження існування умов, необхідних для укладення такого правочину, передбачених статтею 190 СК України, а саме роздільного проживання подружжя та наявності дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а також наявності у нього аліментного зобов`язання взагалі. Посилання відповідача-1 на його платоспроможність та наявність у нього майна, достатнього для виплати боргу, суд також відхиляє з тих підстав, що відповідачем-1 не надано жодних доказів наявності у нього будь-яких активів, кошти від відчуження яких могли бути використані для виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості. Звернення ж стягнення на належну відповідачу-1 1/3 частину квартири [ADDRESS] , якщо таке відбудеться, не спроможне в повній мірі задовольнити вимоги кредитора. Суд також враховує, станом на дату ухвалення рішення у цій справі зобов`язання за договором позики відповдачем-1 виконані так і не були. Посилання відповідача-1 на те, що позивач не ініціював виконавче провадження з метою виконання рішення суду, не заслуговує на увагу, оскільки не спростовує вчинення відповідачем-1 дій по відчуженню квартири після виникнення у нього зобов`язання по сплаті боргу, про яке він був обізнаний, після звернення кредитора з позовом про стягнення з нього коштів і ще до ухвалення судом рішення про стягнення з нього заборгованості. Натомість позивач з метою захисту своїх майнових інтересів звернувся у жовтні 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та з позовом у цій справі про визнання недійсним договору дарування цієї квартири, укладеного між відповідачами. Таким чином до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір як фраудаторний належать: момент вчинення договору - 27 липня 2021 року, тобто після звернення кредитора з позовом про стягнення заборгованості; контрагент, з яким відповідач уклав оспорювані договори - дружина боржника; безоплатність оспорюваного договору; відсутність будь-яких розумних передумов для відчуження цього майна. Вказане у сукупності свідчить про те, що боржник, який відчужує майно на користь своєї дружини за наявності невиконаного грошового зобов`язання на суму у 30 000 доларів США, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки він вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Оскільки оспорюваний договір не створив жодних юридичних наслідків, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд вважає, що також слід скасувати і рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів в рівних частинах, а саме по 454 грн. з кожного.

Outcome: approved