Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 1.1. Позивач: просить визначити місце малолітніх [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з ним. В обґрунтування вимог посилається, на те, що від шлюбу із відповідачкою у них є малолітні діти, які постійно проживають разом з ним у житловому будинку в [ADDRESS] , де для них створені сприятливі та комфортні умови для проживання. Справа про розірвання шлюбу з відповідачкою перебуває на розгляді Рівненського районного суду Рівненської області. Ним, як батьком, створені необхідні умови для життя та навчання дітей. [PERSON] та [PERSON] навчаються в опорному закладі «Малошпаківський ліцей Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області». Позивач працює і має постійний дохід, якого вистачає для утримання сім`ї та за місцем проживання характеризується позитивно. 1.2.Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Подала клопотання, згідно якого позовні вимоги визнає і не заперечує щодо задоволення позову, справу просить розглянути без її участі (а.с.51-52). 1.3. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, також просить позов задовольнити. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі Сторони просять розглянути справу за їх відсутності і позов задовольнити. Згідно ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову у випадку визнання позову відповідачем і якщо таке визнання прийняте судом. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.4,5). Згідно довідки №220/02-14 від 23.05.2022, виданої Дядьковицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області, [PERSON] та [PERSON] проживають без реєстрації у житловому будинку в [ADDRESS] з народження (а.с.7). Житловий будинок в [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 24.05.2005 та Витягом про реєстрацію права власності(а.с.9-10). [PERSON] та [PERSON] навчаються в опорному закладі «Малошпаківський ліцей Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області», що підтверджується довідками від 23.05.2022 (а.с.11). [PERSON] працює в ФОП [PERSON] на посаді слюсаря з ремонту колісних транспортних засобів, згідно трудового договору від 01.06.2022 (а.с.12-13). Згідно характеристики від 23.05.2022 [PERSON] характеризується позитивно (а.с.14). Згідно письмового висновку комісії з прав захисту дитини Дядьковицької сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Дядьковицької сільської ради №1 від 17.11.2022, важають за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с.67-69). IV. Норми права, які застосував суд. У відповідності до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. З Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно з ч. 1 ст. З, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Також ЄС в своєму рішенні у справі «М.С. проти України» зробив висновок, що під час вирішення такої категорії справ судам слід керуватися ст. 51 Конституції України, яка гарантує кожному з подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у ч. 6 статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.1 ст.З Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У п. 54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» ( від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Із системного тлумачення ч. 1 ст. З, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. V. Мотивована оцінка і висновки суду. Суд вивчивши матеріали справи та з`ясувавши позиції сторін, враховуючи що [PERSON] та [PERSON] фактично проживають зі своїм батьком [PERSON] , який належно піклується про них, забезпечує усім необхідним для життя та навчання, мама дитини не заперечує щодо проживання дітей з батьком, вважає, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідатиме інтересам дітей. Враховуючи вищенаведене, суд робить висновок, що вимоги позивача підлягають до задоволення.

Outcome: approved