Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

18 квітня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Білгород Дністровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про усунення перешкод в реалізації права володіння, користування та розпорядження будинком, просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] ; усунути перешкоди у здійснені володіння, користування та розпорядження [PERSON] , житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Так, вимоги позивача мотивовані тим, що він відповідно до рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2017 року є власником житлового будинку [ADDRESS] , який він отримав у спадщину після смерті батька. У вказаному будинку зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , яка є громадянкою р. Молдова. Згідно рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 лютого 2019 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, наразі місце перебування відповідача йому не відоме. З урахуванням того, що він позбавлений можливості безперешкодно користуватися своїм житлом, та виходячи з того, що відповідачі не проживають у належному йому будинку, тобто фактично втратили своє право користування ним, він і звернувся до суду з даним позовом. 07 липня 2022 року відповідач [PERSON] звернулася з клопотанням про приєднання доказів до суду, в якому зазначила, що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. 15 грудня 2010 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від вказаного шлюбу в них є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вона разом з малолітніми дітьми зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час, діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Її колишній чоловік знайшов іншу жінку та бажає вигнати її з дому разом з малолітніми дітьми. Замість того, щоб піклуватися про дітей, позивач намагається виселити її з дітьми з будинку, йому байдуже де будуть мешкати його діти. В подальшому надала до суду заяву, в який повідомила суд, що вона разом з сином [PERSON] , [INFO] проживають та зареєстровані в [ADDRESS] , за адресою позивача знята з реєстрації, просить суд розглядати справу за її відсутність, заперечень не має. До заяви надала витяг з реєстру територіальної громади від 12 грудня 2022 року; договір купівлі продажу земельної ділянки та житлового будинку; виписку з домової книги. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду. 22 квітня 2022 року Ухвалою Білгород Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням її підготовчого розгляду. 30 листопада 2022 року Ухвалою Білгород Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та призначений її розгляд по сутті справи. Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач\~ [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданої заяви позивача, відповідача за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно на підставі рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2017 року позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , який він отримав у спадщину після смерті батька.(а.с. 8, 16) У вказаному житловому будинку зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач в своїх позовних вимогах відповідачі не проживають у вказаному будинку та втратили право користування ним. Відповідно витягу з реєстру територіальної громади від 16 листопада 2022 року [PERSON] , 20 грудня 2022 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади 12 грудня 2022 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказане також підтверджується наданим до матеріалів справи витягом з домової книги за адресою: [ADDRESS] . В якості надання доказу не проживання відповідачів у житловому приміщені, позивач надав до суду: витяг з Державного реєстру речових прав від 13 липня 2017 року; копію домовою книги, копію заочного рішення від 17 липня 2019 року про розірвання шлюбу; копію рішення від 31 травня 2017 року про визнання права власності на спадкове майно. Нормативне обґрунтування Частиною першої\~ статті 316 ЦК України\~ встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1\~ ст. 317 ЦК України). При цьому згідно\~ статті 346 ЦК України\~ право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ ст. 383 ЦК України\~ та\~ ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України\~ (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до\~ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~ Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~ 316,\~ 317,\~ 319,\~ 321 ЦК України). За змістом \~ч. 1\~ ст. 71 ЖК України\~ при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї \~були \~відсутні \~з \~поважних причин \~понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього \~може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу\~ передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не \~проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців \~та відсутність поважних причин. У системному аналізі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України, а також ст. 71,72 ЖК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405,406 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. 24 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/6361/15-ц, провадження № 61-7233св19 досліджував питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вказаної постанови ВС зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У ч.2 ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Положеннями ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказом, судом встановлено відсутність відповідача [PERSON] за місцем реєстрації. Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності позивача. Враховуючи вищевикладене,\~а саме\~набуте у\~встановленому законом\~порядку право\~власності позивача\~на житловий будинок [ADDRESS] ,\~ту обставину,\~що відповідач\~ [PERSON] \~дійсно не\~проживає в\~ньому понад\~встановлені чинним\~законодавством строки,\~суд приходить\~до висновку\~про обґрунтованість,\~доведеність та\~необхідність задоволення\~позовних вимог [PERSON] в цій частині. Що стосується визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням позивача, то як встановлено з матеріалів справи, на сьогоднішній день вони знялися з реєстрації за місцем проживання позивача добровільно та зареєстровані за іншим місцем мешкання, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає в цій частині в задоволені позовних вимог позивача відмовити. Що стосується позовних вимог позивача щодо усунення перешкод йому у здійснені права володіння, користування та розпорядження належним йому будинком шляхом виселення відповідачів з житлового будинку [ADDRESS] , суд приходить до наступного: \~Згідно з частиною 1\~статті 4 ЦПК,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами, встановленими частинами 1,\~4\~статті 12 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1, 3\~статті 13 ЦПК\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. \~Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципами змагальності та диспозитивності. Принцип змагальності, закріплений у\~статті 12 ЦПК, визначає для сторін ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. Змагальна форма процесу визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню доказів. Суд у цьому випадку тільки дає оцінку доказам. Судочинство має характер спору, змагання сторін перед судом у доведенні обставин, взятих за підставу їхніх вимог та заперечень. Змагальні засади процесу визначають мотивацію поводження сторін у суді, тому що результат вирішення спору залежить цілком від активності сторін. Такий спосіб організації судочинства зветься змагальними засадами чи принципом змагальності. Принцип диспозитивності, натомість, має дещо інший юридичний зміст, згідно з яким суд зобов`язаний розглянути справу винятково в межах заявлених позивачем вимог. При цьому позивач розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Принцип диспозитивності при розгляді справи та ухваленні у ній рішення процесуально обмежує суд доводами сторони та доказами, наданими на підтвердження таких доводів. При цьому межі самостійно визначених позивачем доводів суд порушувати не має права. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Про це зазначається Верховним Судом у постановах від 25 березня 2019 року (справа № 1806/2-1093/2011) та від 13 лютого 2019 року (справа № 369/13976/15-ц). Згідно ч. 1\~ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 80 ЦПК України\~визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частина 1\~статті 81 ЦПК України\~ встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у відповідності до вимог чинного законодавства, та його правозастосування до фактичних обставин справи, виходячи із того, що позивачем не надано до матеріалів справи жодного підтвердження того, що відповідачі наразі мешкають у належному йому будинку та підлягають виселенню з нього, сам позивач у своїх позовних вимогах зазначив, що відповідачі не мешкають у його будинку та наразі місце їх перебування йому не відомо, суд вважає позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод\~йому у\~здійснені права\~володіння,\~користування та\~розпорядження належним\~йому будинком,\~шляхом виселення\~відповідачів з\~житлового будинку\~ [ADDRESS] ,не доведеними та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial