Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. В обґрунтування позову вказував, що 29.10.2017 року о 17 годині він здійснював рух по автомобільній дорозі «КПП Олексіївка - Кодима - Балта Т-1601», штовхаючи вручну власний мотоцикл марки «Мінськ» державний номерний знак [NUMBER] по правій смузі руху дороги якомога ближче до узбіччя в напрямку руху транспортних засобів відповідно до розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» ПДР України, оскільки відмовила система запалювання двигуна транспортного засобу і ліквідувати її на місці за кілька спроб не вдалося. На ділянці вказаної дороги між м. Кодима та с. Івашків його збив автомобіль марки «АЗЛК 2140» державний номерний знак [NUMBER] , за кермом якого перебував [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку, перелому кісток склепіння черепа, забою шийного відділу хребта та перелому дужок 3-5 шийних хребців. Вироком Кодимського районного суду Одеської області від 21.10.2021 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Зазначає, що з 29 жовтня по 1 листопада 2017 року він перебував на лікуванні в хірургічному відділенні КУ «Кодимська центральна районна лікарня». А в подальшому за рахунок власних грошових коштів (м. Одеса та в зворотному напрямку) на автомобілі «Швидкої допомоги» вказаної медичної установи був доправлений до КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», де перебував з 2 по 24 листопада 2017 року на стаціонарному лікуванні. Крім того, в період часу з 26 грудня 2017 року по 04 січня 2018 року позивач перебував на лікуванні в неврологічному відділенні КУ «Кодимська центральна районна лікарня». За час лікування ним було витрачено на придбання ліків, медичне обстеження та лікування, включаючи витрати на придбання пального для його перевезення автомобілем медичної допомоги з м. Кодима до м. Одеси та в зворотному напрямку, вартість залізничних квитків, грошові кошти в загальному розмірі 26695 гривень. Крім того, вважає, що діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка полягала у фізичних та моральних стражданнях, завданих ушкодженням здоров`я, знаходження у стресовому стані, зміною звичного способу життя, оскільки тривалий час він не мав змоги пересуватися самостійно та потребував стороннього догляду. Крім того, і до цього часу функціонування його організму у нормальному режимі не відновилось, внаслідок чого він потребує постійної медикаментозної корекції та фізіотерапевтичних процедур. Ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань, беручи до уваги, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням і може мати тільки умовний вираз та виходячи з міркувань розумності та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди в розмірі 73000 гривень. У судове зсідання позивач [PERSON] не з`явився, однак надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив його задовольнити та проводити розгляд цивільної справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] також не з`явився у судове засідання та надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав частково, посилаючись на те, що не визнає лише позовні вимоги щодо стягнення з нього моральної шкоди. Разом з тим, відзив на позов в порядку, визначеному ст.178 ЦПК України не подав. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі письмові докази з точки зору їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Кодимського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2021 року, що відповідно до відмітки суду набрав законної сили 22.11.2021 року (а.с.5-8), [PERSON] визнаний виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього, у відповідності до ст. 76 КК України обов`язки. Відповідно до вищевказаного вироку суду, 29.10.2017 року о 17 годині, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки АЗЛК 2140, номерний знак [NUMBER] , з пасажирами, у темний час доби, здійснював рух по автомобільній дорозі «КПП Олексіївка Кодима Балта Т-1601», в напрямку м. Кодима Одеської області. На зазначеній дорозі організований двосторонній однорядний рух у кожному напрямку, не в наявності дорожня розмітка. В цей же день та час, на ділянці вказаної дороги, яка знаходиться на відстані 850 метрів від м. Кодима, Одеської області, [PERSON] , керуючи вказаним автомобілем, здійснюючи рух по правій смузі свого напрямку зі швидкістю близько 55-60 км/год, зустрів транспортний засіб, який рухався йому на зустріч з увімкненим світлом фар, яке його засліпило, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, а саме передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховуючи на їх відвернення, заходів до зменшення швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу не вжив, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, у порушення вимог п. 19.3. «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001), що зобов`язують водія: п.19.3 «У разі погіршення видимості в напрямку руху, викликаного світлом фар зустрічних транспортних засобів, водій повинен зменшити швидкість до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху, а в разі засліплення зупинитися, не змінюючи смуги руху, і увімкнути аварійну світлову сигналізацію. Відновлення руху дозволяється лише після того, як пройдуть негативні наслідки засліплення.» продовжив рух та допустив зіткнення з [PERSON] , який вів мотоцикл «ММВЗ 3,1221» номерний знак [NUMBER] , краєм проїзної частини правої смуги зазначеної дороги, в напрямку м. Кодима, Одеської області, дотримуючись вимог п. 4.3 Правил дорожнього руху України (в редакції чинній на час діяння), що зобов`язують пішохода: п. 4.3. «За межами населених пунктів пішоходи, які рухаються узбіччям чи краєм проїзної частини, повинні йти назустріч руху транспортних засобів. Особи, які рухаються узбіччям чи краєм проїзної частини в інвалідних колясках без двигуна, ведуть мотоцикл, мопед або велосипед, повинні пересуватися в напрямку руху транспортних засобів.». В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку, перелому кісток склепіння черепа, забою шийного відділу хребта, перелому дужок 3-5 шийних хребців. Перелом кісток склепіння черепа, забій головного мозку, перелом дужок 3-5 шийних хребців, забій шийного відділу хребта відносно п.2.1.3.6/2.1.3.е «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (1995 р.) відносяться до тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя. Згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 3431 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі «Кодимська центральна районна центральна лікарня» в період часу з 29 жовтня 2017 року по 01 листопада 2017 року (а.с.9). Крім того, в період часу з 02 листопада по 24 листопада 2017 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні Одеської обласної клінічної лікарні. Ця обставина підтверджується епикриз-випискою №25530 (а.с.10). Як вбачається з виписки із медичної карти стаціонарного хворого №4228 (а.с.11) в період часу з 28.12.2017 року по 04.01.2018 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Комунальній установі «Кодимська центральна районна лікарня». Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. В ст. 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Загальні положення відшкодування шкоди визначені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1177 ЦК Українишкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. В силу положень ст. 1192 ЦК Україниз урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Із абз.1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином і стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) таабз.1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі. Пленум Верховного Суду України роз`яснив судам, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст.440,450 ЦК(ст.ст.1166,1187 ЦК України) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи». Аналіз вказаних норм свідчить про те, що законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкода була завдана не з його вини. Статтею 81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно дост.76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] зазнав матеріальної шкоди, завданої злочином, в загальному розмірі 26695 гривень, що складається з витрат понесених ним на придбання ліків, медичне лікування та обстеження, а також витрат, пов`язаних з його транспортуванням до медичного закладу м. Одеси та в зворотному напрямку, включаючи вартість залізничних квитків. Ця обставина в розумінні ч.1 ст.82 ЦПК України не потребує доказування, враховуючи визнання відповідачем розміру матеріальної шкоди, заявленої [PERSON] та завданої йому злочином внаслідок винних дій [PERSON] . Згідно з ч. 1, ч. 3ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно п. 9 Постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до пп. 3 п. 10 вказаної Постанови, при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, зокрема така правова позиція відображена у п.5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Суд визнає аргументованими доводи позивача [PERSON] щодо спричинення йому моральної шкоди внаслідок глибини фізичних та душевних страждань, завданої ушкодженням здоров`я, їх тривалості, зумовленої тривалістю та складністю лікування, істотності спричиненої шкоди здоров`ю та незручностей, який він поніс у зв`язку із необхідністю відновленням здоров`я та необхідністю захисту своїх прав. Разом з тим, позивачем [PERSON] у повній мірі не доведено підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, викликаних діями відповідача, саме у заявленому розмірі відшкодування моральної шкоди в сумі 73000 гривень. Ураховуючи суть позовних вимог, характер заподіяної моральної шкоди, яка полягає у фізичних душевних стражданнях, завданих позивачу у зв`язку з вчиненням злочину, їх глибину та тривалість, характер вчиненого правопорушення, ступінь вини відповідача, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині знайшли своє підтвердження та підлягають частковому задоволенню у розмірі 50 000 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] . Саме такий розмір моральної шкоди, враховуючи наслідки злочину, фізичний та моральний стан потерпілого буде достатньою сатисфакцією. Відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача, не розцінюється судом, як визнання позовних вимог та/або обставин, якими вони обґрунтовуються, з огляду на те, що подання заперечень на позов це право, а не обов`язок відповідача. Водночас, цим правом відповідач не скористався та не спростував обставини, викладені в позові та докази, якими вони обґрунтовуються, а тому суд бере їх за основу при вирішенні спору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог, оскільки позивач звільнений від його сплати у відповідності до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial