Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

У грудні 2021 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі - ПрАТ «СК «АРКС») звернулось до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього страхове відшкодування в порядку регресу 53837,80 грн основного боргу та судовий збір 2270,00 грн. Вимоги мотивовані тим, що 18.08.2018 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортних засобів «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , та «NEOPLAN №316», державний номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] . На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СТ «Гарантія». Відповідно до рахунку-фактури №0000012588 від 31.10.2018 ТОВ «Автосаміт ЛТД» вартість запчастин та ремонтних робіт, необхідних для проведення відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок пошкодження його в результаті ДТП, становить 153837,80 грн, які було виплачено на рахунок ТОВ «Автосаміт ЛТД» позивачем, що підтверджується платіжним дорученням №490797 від 03.09.2018. В свою чергу АТ «СК «АРКС» звернулося до ПрАТ «СТ «Гарантія» із заявою про стягнення заборгованості в порядку регресу. Згідно із платіжним дорученням №1757 від 19.12.2018 ПрАТ «СТ «Гарантія» виплатило їм суму страхового відшкодування в межах ліміту згідно полісу №АК/008709386 у розмірі 100000 грн. Отже до них перейшло право зворотної вимоги (суброгації) до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків, на суму 53837,80 грн. Ухвалою судді від 21.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено для розгляду по суті на 10.01.2022. 10.01.2022 розгляд справи відкладений на 26.01.2022 у зв`язку з клопотанням відповідача. Ухвалою суду від 26.01.2022 призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу. Ухвалою судді від 25.08.2022 провадження у справі поновлено. 12.09.2022 розгляд справи відкладений на 27.09.2022 у зв`язку з клопотанням відповідача. 27.09.2022 розгляд справи відкладений на 17.10.2022 у зв`язку з клопотанням відповідача. 17.10.2022 розгляд справи відкладений на 02.11.2022 у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 02.11.2022 розгляд справи відкладений на 17.11.2022 у зв`язку із залученням в якості третьої особи ТОВ «АВТОЕКСПРЕС» та витребуванням доказів. 17.11.2022 розгляд справи не відбувся у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. 01.12.2022 розгляд справи відкладений на 19.12.2022 у зв`язку з клопотанням представника третьої особи. У судове засідання сторони не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені належним чином; представник позивача на адресу суду направила заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, зазначивши про підтримку позову; представник відповідача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача, в якій просить у задоволенні позову відмовити; представник третьої особи про причини неявки суду не повідомив. Згідно вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 27.04.2018 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування», яке 20.06.2019 змінило своє найменування на ПрАТ «СК «АРКС», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» (далі - ТОВ «Шляхове будівництво «Альтком») укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 114а8е, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 6-11). 18.08.2018, о 09.00 год., на 215 км автодороги Н-24 Благовіщенське - Миколаїв, сталася ДТП за участі двох транспортних засобів: автомобіля «NEOPLAN №316», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № 750/8748/18 від 17.09.2018, яка набрала законної сили 28.09.2018, притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн (а.с. 13). Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вина [PERSON] у ДТП встановлена постановою Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № 750/8748/18 від 17.09.2018. Внаслідок вказаної ДТП застрахованому транспортному засобу «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , завдані механічні ушкодження. 18.08.2018 [PERSON] звернувся до ТОВ «Шляхове будівництво «Альтком» із повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу (а.с. 12-13). У відповідності до рахунку-фактури №0000012588 від 31.10.2018 ТОВ «Автосаміт ЛТД» вартість запчастин та ремонтних робіт, необхідних для проведення відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Avensis», державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок пошкодження його в результаті ДТП, становить 153837,80 грн. На виконання умов договору, на підставі страхового акта № АХА2404902 від 31.08.2018, позивачем було виплачено на рахунок ТОВ «Автосаміт ЛТД» 153837,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням №490797 від 03.09.2018 (а.с. 24). На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СТ «Гарантія» за полісом № АК/008709386 (а.с. 18). 10.10.2018 АТ «СК «АРКС» звернулося до ПрАТ «СТ «Гарантія» із заявою про стягнення заборгованості в порядку регресу. Як убачається із платіжного доручення №1757 від 19.12.2018 ПрАТ «СТ «Гарантія» виплатило АТ «СК «АРКС» суму страхового відшкодування в межах ліміту згідно полісу №АК/008709386 у розмірі 100000 грн (а.с. 26). Отже, на думку позивача, до них перейшло право зворотної вимоги (суброгації) до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків, на суму 53837,80 грн, яка становить різницю між вартістю відновлювального ремонту та страховою виплатою (153837 грн 80 коп. - 100000 грн 00 коп.). Представник відповідача - адвокат Тука С.М. у поданому 17.10.2022 до суду клопотанні зазначив, що на момент ДТП 18.08.2018, керуючи транспортним засобом «NEOPLAN №316», державний номерний знак [NUMBER] , відповідач перебував у трудових відносинах з ТОВ «АВТОЕКСПРЕС» на посаді водія та виконував свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим не може нести відповідальність за завдану шкоду. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень статті 979 ЦК України, статті 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 993 ЦК України, статтею 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. За змістом частини першої статті 1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Матеріалами справи (копією наказу ТОВ «АВТОЕКСПРЕС» № 16-к від 06.11.2009 про прийняття на роботу [PERSON] , копією трудової книжки [PERSON] , копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «NEOPLAN №316», державний номерний знак [NUMBER] , серія [NUMBER] , за ТОВ «АВТОЕКСПРЕС», копією дорожнього листа ТОВ «АВТОЕКСПРЕС» від 17.08.2018) підтверджується те, що на момент ДТП 18.08.2018, керуючи транспортним засобом «NEOPLAN №316», державний номерний знак [NUMBER] , відповідач перебував у трудових відносинах з ТОВ «АВТОЕКСПРЕС» на посаді водія та виконував свої трудові обов`язки. З огляду на викладене, у задоволенні позову ПрАТ «СК «АРКС» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди належить відмовити. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19). Правничу допомогу відповідачеві надавав адвокат Тука С.М. на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 14.10.2022. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 26 від 14.10.2022 [PERSON] сплатив адвокату 6 000,00 грн за правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивача, який в ході судового розгляду не висловив свої заперечення щодо розміру цих витрат, частково у сумі 4 956,52 грн, виходячи з детального опису робіт (наданих послуг) від 14.10.2022 та розгляду справи без участі адвоката. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір.

Outcome: dismissed