Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

До Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області 11.10.2021 за ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва в порядку ст. 31 ЦПК України надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказано, що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 107000,00 грн, що на час укладення договору було еквівалентно 4000,00 доларів США, на підтвердження чого відповідач власноручно склав розписку. Відповідач зобов`язався повертати отриману позику частинами. У рахунок повернення позики відповідачем було сплачено 37000,00 грн, що за курсом на день сплати становить 1384,21 доларів США. Залишок заборгованості з розрахунками позивача складає 2615,79 доларів США. Розпискою передбачено, що відповідач у випадку порушення строків повернення коштів зобов`язується повернути заборгованість протягом трьох днів з дати отримання відповідного повідомлення, однак після отримання такого повідомлення відповідач позику не повернув. З огляду на викладене позивач просить стягнути з відповідача на його користь залишок неповернутої позики у розмірі 72535,85 грн, що за офіційним курсом станом на 15.03.2021 становить 2615,79 доларів США. Також позивач на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути на його користь проценти за період з 01.01.2021 до 15.03.2021 у розмірі 441,18 грн; інфляційні збитки у розмірі 1677,75 грн та вирішити питання щодо стягнення сплаченого ним судового збору у розмірі 908,00 грн. Ухвалою судді від 18.10.2021 справу прийнято до розгляду та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам роз`яснено права, передбачені ст.ст. 178-180, 191, 193, ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Судове засідання було призначено на 06.12.2021. Від позивача до суду подані заяви про здійснення розгляду справи у його відсутність. Відповідач до суду не з`явився, у зв`язку з чим судове засідання було відкладене на 09.02.2021. Від відповідача [PERSON] на адресу суду 07.02.2022 надійшла заява про зупинення провадження у справі. Заява обґрунтована тим, що ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області відкрито провадження у судовій справі № 473/235/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання спірного договору позики неукладеним. Однак на підтвердження викладеної позиції відповідач надав копію ухвали суду у вказаній справи про залишення його позовної заяви без руху. Судове засідання 09.02.2022 не відбулося у зв`язку з відрядженням головуючого судді, у зв`язку з чим розгляд справи було призначено на 11.03.2022. Учасники справи у судове засідання 11.03.2022 не з`явилися, доказів на підтвердження відкриття провадження в судовій справі № 473/235/22 відповідач не надав. Разом з тим, у зв`язку з введенням на території країни воєнного стану, ураховуючи рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022 щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою недопущення прав учасників процесу засідання у справі було відкладено на період дії воєнного стану. Разом з тим, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, ухвалою судді від 19.07.2022 для розгляду справи було призначено судове засідання на 28.09.2022, у яке відповідач не з`явився. Судове зсідання було призначене на 05.12.2022. Від позивача [PERSON] надійшла заява про здійснення розгляду справи у його відсутність. Додатково позивач повідомив, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.09.2022 по справі № 473/235/22, залишеним в силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.11.2022, відповідачу [PERSON] відмовлено в задоволенні його позовних вимог про визнання договору позики від 18.05.2020 неукладеним. З огляду на викладене відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 473/235/22. Відповідач [PERSON] у судове засідання 05.12.2022 повторно не з`явився. Ураховуючи, що учасники справи не скористалися своїм правом взяти участь у судовому засіданні, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 05.12.2022 постановлено здійснювати розгляд справи у заочному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов наступного. З наданої позивачем копії розписки [PERSON] від 18.05.2020 вбачається, що відповідач 18.05.2020 отримав від позивача [PERSON] безвідсоткову позику 4000,00 доларів США, що станом на 18.05.2020 складає 107000,00 грн. Відповідач зобов`язався повертати отриману позику частинами до 15 числа у період з червня 2020 до липня 2021 року, з розрахунку не менше ніж 5000,00 грн у червні 2020 року, та не менше ніж 8000,00 грн за період з липня 2020 року до липня 2021 року. У разі порушення строків повернення коштів відповідач взяв на себе обов`язок повернути суму заборгованості в повному обсязі пртягом трьох днів з дати отримання відповідного повідомлення позикодавця. Розписка написана відповідачем в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , які поставили свої підписи на підтвердження факту отримання [PERSON] грошових коштів (а.с. 4-5). Позивач [PERSON] поштовим відправленням направив 04.12.2020 відповідачу повідомлення про повернення суми позики в повному обсязі, а саме просив відповідача сплатити на його користь залишок заборгованості у розмірі 70000,00 грн протягом трьох календарних днів з дати отримання повідомлення. З рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.09.2022 по справі № 473/235/22 вбачається, що в січні 2022 відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до позивача [PERSON] про визнання договору позики від 18.05.2020 неукладеним. У цьому рішенні зазначено, що факт складення та підписання [PERSON] розписки від 18.05.2020 сторонами не оспорювався. У задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору позики неукладеним було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували про вади змісту розписки (невідповідність дати розписки даті її фактичного складання), а також безгрошовість договору позики від 18.05.2020, зокрема того, що позичальник не отримував від позикодавця коштів на умовах позики. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.11.2022 у справі № 473/235/22 рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній частині. Так, колегія суду апеляційної інстанції погодилася з встановленими міськрайонним судом обставинами справи щодо складення відповідачем [PERSON] розписки від 18.05.2020, разом з тим дійшла висновку, що сама по собі позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає належному і ефективному способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч. 1 ст.\~626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій ст.\~627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як укладення такого договору, так і його умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів, з вказівкою дати їх отримання та зобов`язанням їх повернення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене суд вважає доведеним, що між сторонами 18.05.2020 був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідач [PERSON] надав розписку. Так само суд дійшов висновку про доведеність факту часткового повернення відповідачем позики у розмірі 37000,00 грн, що на день оплати становило 1384,21 доларів США. З рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01.09.2022 по справі № 473/235/22 та постанови Миколаївського апеляційного суду від 07.11.2022, вбачається, що боргове зобов`язання відповідачем [PERSON] у повному обсязі не виконано. Про правильність такого висновку свідчить також наявність у позивача оригіналу боргової розписки від 18.05.2020. За таких обставин суд дійшов висновку, що розписка відповідача підтверджує умови отримання позичальником в борг грошових коштів з вказівкою дати їх отримання та зобов`язанням їх повернення. Зі спірної розписки від 18.05.2020 вбачається, що позика надавалася у розмірі 4000,00 доларів США. Що стосується визначення суми позики в іноземній валюті доларах США, суд зазначає наступне. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. Оскільки позивач, реалізуючи право на захист своїх прав та інтересів, просить стягнути на його користь заборгованість з позики саме у національній валюті України у розмірі 72535,85 грн, розраховану шляхом множення залишку заборгованості (2615,79 доларів США) на офіційний кур НБУ станом на дату складання позивачем позову (27,73 грн), суд здійснює стягнення заборгованості відповідно до заявлених позовних вимог у національній валюті. Отже, заборгованість відповідача за тілом позики у розмірі 72535,85 грн. підлягає стягненню на користь позивача. Що стосується стягнення на користь позивача процентів за період з 01.01.2021 до 15.03.2021 у розмірі 441,18 грн та інфляційних збитків у розмірі 1677,75 грн суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Позивач таке повідомлення направив відповідачу 04.12.2020 та воно було отримано останнім 29.12.2020 (а.с. 6). З огляду на викладене слід дійти висновку, що позивач скористався передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом вимагати дострокового повернення кредитної заборгованості. Зі змісту розписки вбачається, що сторонами був узгоджений триденний строк такого дострокового повернення заборгованості з позики. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 було сформовано правовий висновок, відповідно до якого після закінчення строку кредитування, тобто у даному випадку після 31.12.2020, права та інтереси кредитодавця забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Статтею 625\~ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною другою цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, з 04.07.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19». Цим законом внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, доповнивши цей розділ пунктом 15 такого змісту: «15. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 (зі змінами та доповненнями) «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України з 12.03.2020 встановлено карантин, дія якого рішенням Уряду неодноразово продовжувалася та триває станом на дату ухвалення рішення у цій справі. Отже, з 01.01.2021 (дата, з якої позивач отримав право нараховувати компенсаційні виплати за ст. 625 ЦК України) та станом на дату ухвалення цього рішення у країні діє карантин, встановлений КМУ з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19. З огляду на викладене є безпідставною вимога позивача про стягнення на його користь процентів за період з 01.01.2021 до 15.03.2021 у розмірі 441,18 грн та інфляційних збитків у розмірі 1677,75 грн. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню на користь позивача заборгованості за тілом позики у розмірі 72535,85 грн. Відповідно до ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Позивачем заявлено позовні вимоги у розмірі 74654,78 грн, з яких судом задоволено вимоги у розмірі 72535,85 грн, що складає 97,16% від ціни позову. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Отже, на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у виді судового збору у розмірі 882,21 грн, що дорівнює 97,16 % від сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial