Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивачка, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на підставі договору дарування від 20.10.2017 року на праві приватної власності належить кв. [ADDRESS] . У вищевказаній квартирі з 1997 року зареєстрований [PERSON] . Відповідно до відповіді Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації від 19.11.2021 року № 103/9524/3415 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Відповідач не проживає в житловому приміщенні з 2001 року без поважних причин, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, ніякої допомоги позивачу в оплаті комунальних послуг не надає, житло не утримує. [PERSON] з 2001 року проживає в Королівстві Бельгія, має там постійне місце проживання, отримав освіту, роботу, громадянство Королівства Бельгія, тобто інтерес до спірної квартири відсутній. Місцем постійного проживання та набуття громадянства Королівства Бельгії [PERSON] , підтверджується апостильованим підтвердженням ідентифікаційної картки громадянина Бельгії, відповідно до якого відповідач є власником бельгійського посвідчення від 30.11.2015 року; належно завіреною (апостильованою) копією бельгійського закордонного паспорту на ім`я [PERSON] від 07.04.2016 року в ООСТЕНДЕ до 06.04.2023 року; апостильованим «Свідоцтвом основного місця проживання з повною історією». Позивачка вимушена самостійно утримувати квартиру. Факт реєстрації відповідача в квартирі, яка належить позивачу на праві власності, порушує права позивача на вільне володіння, розпорядження і користування майном на власний розсуд. Остання вимушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, які нараховуються на відповідача. 15 листопада 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та задоволено клопотання позивачки про витребування доказів. 30 листопада 2022 року та 21 грудня 2022 року на виконання вимог ухвали від 15 листопада 2022 року Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація направила до суду інформацію, яка містить в Реєстрі територіальної громади міста Києва про те, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 2 (дві) особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Завданням підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. ( ст.189 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Позивачка в судове засідання не з`явилася, 13.12.2022 року подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, 13.12.2022 року подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає у повному обсязі. 20.12.2022 року представник третьої особи Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Ляхова Я. подала до суду пояснення по суті справи. Розгляд справи просила проводити за їх відсутності та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. 22.12.2022 року представник позивача [PERSON] до судового засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовільнити. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомленні ними обставини, на яких вони гуртуються у відповідності матеріального права, що підлягають застосуванню до них правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до договору дарування квартири від 20.10.2017 року № 1349 на праві приватної власності належить кв. [ADDRESS] , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. (а.с 7-11) З апостильованого підтвердження ідентифікаційної картки громадянина Бельгії, відповідно до якого відповідач є власником бельгійського посвідчення від 30.11.2015 року; належно завіреної (апостильованою) копії бельгійського закордонного паспорту на ім`я [PERSON] від 07.04.2016 року в ООСТЕНДЕ до 06.04.2023 року; апостильованого «Свідоцтвом основного місця проживання з повною історією» вбачається, що [PERSON] у кв. [ADDRESS] не проживає з 2001 року по теперішнй час, оскільки з 16.11.2001 року має постійне безперервне місце проживання у Королівстві Бельгії за адресами, зазначеними у «Свідоцтві основного місця проживання з повною історією». (а.с.18-27). Відповідно до пояснень від 11.10.2022 року, за підписом [PERSON] , що прописаний [PERSON] за адресою: кв. [ADDRESS] , фактично не проживає за цією адресою з 2000 року. (а.с.28) Відповідно до пояснень від 03.10.2022 року, за підписом [PERSON] , що прописаний [PERSON] за адресою: кв. [ADDRESS] , фактично не проживає за цією адресою з 2000 року. (а.с.29) Відповідно до пояснень від 09.10.2022 року, за підписом [PERSON] , що прописаний [PERSON] за адресою: кв. [ADDRESS] , фактично не проживає за цією адресою з 2001 року. (а.с.30) Відповідно до пояснень від 03.10.2022 року, за підписом [PERSON] , остання зазначає, що жодного разу вона не бачила відповідача за адресою: кв. [ADDRESS] , їй відомо тільки те, що [PERSON] виїхав за кордон. (а.с.31) Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом вказаної норми матеріального права при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. З обставин, встановлених судом, вбачається, що відповідач не проживає у квартирі та не користується нею з 2001 року, тобто значно більше одного року, не сплачує комунальні послуги, не утримує житло в належному стані. При цьому останній виїхав до Королівства Бельгії та є її громадянином, що указує на те, що відповідач свідомо залишив зареєстроване місце проживання. Судом не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідача в даному жилому приміщенні протягом зазначеного часу. Також не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідача у квартирі та підстав для збереження за ним права користування даним жилим приміщенням Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Судом встановлено, що відповідач з 2001 року, тобто значно більше одного року без поважних причин не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується документами про постійне місце проживання відповідача у Королівстві Бельгія, набуття Відповідачем бельгійського громадянства, поясненнями свідків, а тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову та визнання відповідачем таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Враховуючи наведене та

Outcome: approved