Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про знаття з реєстраційного обліку, визнання осіб такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.11.2018 року № 145388998, за АТ «Укрсоцбанк» було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , правонаступником якого є позивач по справі: - АТ «Альфа-Банк» наразі АТ «Сенс-Банк». Позивач зазначає, що законним власником квартири є саме позивач, а відповідачі, не маючи будь-яких законних підстав на проживання та реєстрацію в даній квартирі, відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку та висилитись з приміщення. На прохання позивача добровільно врегулювати спір відмовились. На підставі викладеного, позивач зазначає, що наявність зареєстрованих відповідачів порушує права позивача, як власника житлового приміщення, а відтак, просить позовні вимоги задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачам роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі про право на подання письмових пояснень щодо позовних вимог. На адресу суду 04.09.2020 року (вх. № 21995) надійшли письмові пояснення за підписом представника третьої особи, згідно яких представником Служби у справах дітей зазначено, що у даній справі є обов`язковою участь органу опіки та піклування, оскільки питання порушено, зокрема щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В поясненнях представником також зазначено щодо можливості розгляду справи за відсутності представника третьої особи (а.с.50-53). Крім того, 11.12.2020 року (вх. № 8675) надійшла заява за підписом [PERSON] , згідно якої відповідач зазначив, що позовні вимоги не визнає, та в подальшому на адресу суду буде направлено відзив на позовну заяву (а.с.62). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.05.2021 року задоволено клопотання представника позивача залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (а.с.78). Представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою про можливість проведення судового засідання у відсутність представника позивача, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.120). Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до суду не з`явились, судом неодноразово здійснювався виклик відповідачів, шляхом направлення судової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання. На адресу суду повернулись поштові конверти з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с.114,115). Крім іншого, на адресу суду повернулись й повідомлення про отримання відповідачами судової повістки (а.с.108-110). Таким чином, відповідачі будучи обізнаними щодо наявності в провадженні суду цивільної справи, про причини не явки суду не повідомили, не подали відзиву або заперечень, не висловили думку щодо позовних вимог. В супереч поданій заяві, про надання стороною відповідача відзиву на позовну заяву, станом на час розгляду срави, такий не надходив. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради та Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до суду також не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені (а.с.117;119), крім іншого, представником служби у справах дітей в письмових поясненнях зазначено щодо можливості розгляду справи у ї відсутність (а.с.53). Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2022 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню враховуючи таке. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач в обґрунтування власної позиції зазначив, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.11.2018 року № 145388998, за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , правонаступником якого є позивач по справі: - АТ «Альфа-Банк», а наразі АТ «Сенс-Банк». Таким чином, власником квартири є саме позивач, а відповідачі, не маючи будь-яких законних підстав на проживання та реєстрацію в даній квартирі, відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку та висилитись з приміщення Судом встановлено, що між АКБ «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] 03.07.2008 року було укладено Іпотечний договір, предметом якого визначено квартиру [ADDRESS] . Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту №2008/35-19/058 від 03.07.2008 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем квартиру [ADDRESS] (а.с.5-8). \~ \~ \~ \~Згідно матеріалів справи 05.05.2014 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору, в якому зазначено, що в зв`язку із завершенням будівництва та прийняттям в експлуатацію нерухомого майна, Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту №2008/35-19/058 від 03.07.2008 року квартиру [ADDRESS] (а.с.9-14). \~ \~ \~ \~Відповідно до Відомості А1-23478-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: 13.03.2014 року, [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації: [INFO] (а.с.15). Правовою підставою для реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в Договорі іпотеки про задоволенням вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, що передбачено п.п.4.5.3 Договором Іпотеки. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.11.2018 р. № 145388998, було зареєстровано право Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» (змінив назву на акціонерне товариство «Сенс Банк») на двокімнатну квартиру, загальною площею 50,3 кв.м, житловою площею 25,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Номер запису про право власності: 28920216. Форма власності приватна. Частка:1/1 (а.с.16). Таким чином, судом з досліджених документів встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Матеріалами справи встановлено, що позивач звертався до відповідачів із вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення (а.с.17,19). Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися квартирою та відмовляється добровільно знятись з реєстраційного обліку. Дії відповідачів створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Вищенаведені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, у системному зв`язку регулюються наступними вимогами закону. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особина річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3 ст. 319 ЦК України). Встановлено ст. 321 ЦК України, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383\~ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Передбачено ст. 64 ч. 2 ЖК України, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.\~18\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» від\~26.04.2001\~року №\~2402-ІІІ визначено, що діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, право на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником в належному власникові житловому приміщенні. Як передбачено ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами їх обмеження. Крім того, відповідно до ст. 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, укладених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику житла належить право користування та розпорядження своєю власністю. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391\~ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу\~Української РСР (далі -ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Як передбачено п. 15 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~9\~від 01.11.1996\~р.\~«Про застосування\~Конституції при\~здійсненні правосуддя» (зі змінами та доповненнями), при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.\~33\~Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому». Також, ч. 2 ст.\~18\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» гарантовано право дитини, члена сім`ї наймача або власника житлового приміщення користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Така норма повністю кореспондується з нормами ст.\~405\~ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР. Таким чином, умова проживання дитини, як члена сім`ї власника, разом з власником приміщення в належному власникові приміщенні є єдиною і обов`язковою умовою для виникнення в дитини права на користування цим житлом. В постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14 викладено правову позицію, якою визначено, що аналіз норм ч. 1 ст. 383, ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст.\~156\~ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до правового висновку сформованого в Постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 229/3757/15-ц, малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Судом встановлено, що наявність реєстрації відповідачів в належному позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства України, створює перешкоди у реалізації власнику квартири - позивачу, права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це визнання відповідачів такими, що втратили користування квартирою, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів, можливо виключно в судовому порядку. З огляду на наведене, з урахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позов АТ «Альфа-Банк» (АТ «Сенс Банк») в частині позовних вимог про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню, так як відповідачі не є власниками квартири [ADDRESS] , намагання врегулювати питання в досудовому порядку, позитивних наслідків не надали, відповідачами вимога про виселення та зняття з реєстраційного обліку залишена поза увагою. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. З урахування викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (АТ «Сенс Банк») до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про знаття з реєстраційного обліку, визнання осіб такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей, підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання відповідачів такими, що втратила право на користування житловим приміщення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів в солідарному порядку підлягають до стягнення судові витрати у розмірі: 6\~306 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial