Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

12 серпня 2021 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Державного підприємства «Український науково - технічний центр Металургійної промисловості «Енергосталь» (далі - ДП «УкрНТЦ «Енергосталь», відповідач) про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовна заява мотивована тим, що з 13 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» - виконував обов`язки керівника ДП «УкрНТЦ «Енергосталь». На підставі наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономіки) № 69-п від 12 листопада 2019 року позивача було призначено виконувачем обов`язків генерального директора, а відповідно до наказу Мінекономіки № 52-п від 23 березня 2020 року після зміни назви посади керівника підприємства у встановленому законом порядку - виконувачем обов`язків директора. Зазначені трудові відносини були припинені 09 червня 2020 року наказом Мінекономіки № 104-п від 09 червня 2020 року про звільнення відповідно до п. 6 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Зазначеними вище наказами про призначення виконувачем обов`язків керівника ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» встановлювався розмір оплати праці за виконання покладених обов`язків, який складався з посадового окладу в розмірі 36 295,00 грн, премій і виплат матеріальної винагороди. Оскільки премії, надбавки та матеріальні винагороди, за наявними у позивача на час подання даного позову даними, не нараховувались, то відповідно до зазначених вище наказів Мінекономіки за час виконання обов`язків керівника ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» [PERSON] мав отримувати заробітну плату, принаймні, у розмірі посадового окладу. Натомість після припинення трудових відносин з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на підставі наказу Мінекономіки №104- п від 09 червня 2020 року про звільнення відповідно до п. 6 статті 40 КЗпП України позивач грошового розрахунку за час виконання обов`язків керівника ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» (нараховану заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку) загальною сумою в 81 484,42 грн не отримав. Про наявність нарахованої, але не виплаченої заборгованості із заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку при звільненні свідчить лист відповідача на адвокатський запит ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» № 1-22-785к від 12 жовтня 2020 року, в якому відповідач визнає наявність заборгованості підприємства перед позивачем в сумі 81 484,42 грн, а також відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків у відповідь на запит у електронному вигляді від 22 березня 2021 року, згідно з якими за другий квартал 2020 року підприємством ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» нараховано позивачу доход (код та назва доходу - 101 заробітна плата) в сумі 101 222,9 грн, у той час як виплачено позивачу лише 21 280,1 грн, з нарахуванням суми утриманого податку 18 220,13 грн і перерахуванням суми утриманого податку в розмірі 3 830,42 грн. Таким чином, дані Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків формуються на підставі податкових звітів підприємств-податкових агентів працівників, що перебувають із ними в трудових відносинах, зазначене додатково свідчить про те, що ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» визнає та звітує перед Державною фіскальною службою України про наявність заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем. Нездійснення розрахунку з позивачем у зазначені КЗпП України строки, так само як і ухилення відповідача від виконання покладеного на нього частиною першою статті 116 КЗпН України обов`язку повідомити позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні перед виплатою зазначених сум, як випливає зі змісту листування між захисником-адвокатом позивача та ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» (лист-відповідь на адвокатський запит ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» № 1-22-785к від 12 жовтня 2020 року; лист-відповідь на адвокатський запит ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» № 1-01-990к від 26 листопада 2020 року), на думку позивача, мають бути кваліфіковані як такі, що відбулись з вини власника або уповноваженого ним органу. Окрім іншого, з наведеного листування вбачається ухилення відповідача від врегулювання боргових правовідносини з позивачем у розумні строки. Крім того, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Відповідно до наказів Мінекономіки № 69-п від 12 листопад 2019 року та № 52-п від 23 березня 2020 року посадовий оклад позивача становив 36 295,00 грн, за даними позивача інші виплати в структуру заробітної плати не входили, два місяці, що передували звільненню - травень та квітень 2020 року мали 19 та 21 робочі дні відповідно. Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати відбувається за формулою 36 295,00 грн помножити на 2 та поділити на 40 робочих днів дорівнює 1814,75 грн. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих днів в період затримки. Обрахунок робочих днів в період затримки розрахунку з дати звільнення по день звернення до суду з даною позовною заявою становить 291 робочий день, я яких: 15 робочих днів за червень 2020 року; 23 робочих днів за липень 2020 року; 20 робочих днів за серпень 2020 року; 22 робочих днів за вересень 2020 року; 21 робочих днів за жовтень 2020 року; 21 робочих днів за листопад 2020 року; 22 робочих днів за грудень 2020 року; 19 робочих днів за січень 2021 року; 20 робочих днів за лютий 2021 року; 22 робочих днів за березень 2021 року; 22 робочих днів за квітень 2021 року; 18 робочих днів за травень 2021 року; 20 робочих днів за червень 2021 року; 22 робочих днів за липень 2021 року; 4 робочих дні за серпень 2021 року. Таким чином, при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (день подачі позовної заяви) слід використовувати формулу: 291 робочий день помножити на середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 1814,75 грн, що дорівнює 528 092,25 грн. Сума нарахованої та невиплаченої заробітної плати (разом із компенсацією за невикористану відпустку), що становить 81 484,42 грн, та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 528 092,25 грн, дорівнює ціні позову - 609 576,67 грн, що підлягає стягненню із відповідача ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на користь позивача [PERSON] та є стягненням заробітної плати. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просить стягнути з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на його користь суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 609 576,67 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Український науково- технічний центр Металургійної промисловості «Енергосталь» про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 21 жовтня 2021 року представник ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» Подольська Т.В. подала відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Відзив мотивовано тим, що ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» не погоджується з доводами позовної заяви про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпуску та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Наказом Міністерства економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономрозвитку) № 52-п від 23 березня 2020 року [PERSON] було призначено виконувачем обов`язків директора ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» з 24 березня 2020 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку, копія якого додається. Після цього, 26 лютого 2020 року було проведено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи та зреєстровано нову редакцію Статуту ДП «УкрНТЦ «Енергосталь», затвердженого Наказом Мінекономрозвитку № 169 від 04 лютого 2020 року. Так, відповідно до розділу 7 нової редакції Статуту ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» управління підприємством здійснюється відповідно до законодавства та цього Статуту (п. 7.1 Статуту); уповноважений орган управління реалізує свої права щодо управління підприємством через директора, який підзвітний Уповновженому органу управління (п. 7.2 Статуту); управління підприємством відповідно до повноважень, визначених законодавством та цим Статутом, здійснюється його директором, який призначається на посаду Уповноваженим органом управління шляхом укладення контракту, у якому визначаються строк найму, права, обоє язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, звільнення з посади та інші умови найму за погодженням сторін (п. 7.4 Статуту); директор відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює керівництво Підприємством, укладає від імені підприємства договори (п. 7.4 Статуту); несе персональну відповідальність за стан та діяльність підприємства; несе персональну відповідальність за виконання фінансових планів підприємства; вирішує питання організації бухгалтерського та іншого обліку на підприємстві, а також підписує фінансову а іншу звітність відповідно до законодавства; розпоряджається відповідно до законодавства та цього Статуту майном підприємства, у тому числі його коштами. Внесений до Єдиного державного реєстру як керівник підприємства [PERSON] мав право на розпорядження коштами підприємства з 07 травня 2020 року. Отже, виконуючи обов`язки керівника, [PERSON] розпоряджався майном підприємства, у тому числі його грошовими коштами. Тому, вважає, що при звільненні з роботи [PERSON] , який у день звільнення знаходився на роботі, повинен був самостійно виплатити самому собі заробітну плату та отримати на підприємстві свою трудову книжку. Натомість, позивач не вчинив дії щодо виплати собі заробітної плати, не отримав трудову книжку у день звільнення, тому вина власника, тобто підприємства, щодо невиплати заробітної плати [PERSON] відсутня. Таким чином, [PERSON] , на думку відповідача, свідомо не бажав та не мав наміру виплатити самому собі заробітну плату, оскільки станом на день його звільнення мав право на розпорядження грошовими коштами підприємства, що свідчить про відсутність спрямованості на реальне настання правових наслідків його звільнення та свідомий намір створити для підприємства наслідки у вигляді настання майнової відповідальності за нібито порушення трудових прав та платіжних зобов`язань, що суперечить інтересам підприємства як державного підприємства. Стосовно середнього заробітку за час затримки розрахунку зазначає, що наявність вини у невиплаті заробітної плати саме у позивача як керівника державного підприємства виключає вину відповідача як юридичної особи, керівництво яким здійснює директор. Крім того, вказує на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а, отже, строк пред`явлення до суду таких позовних вимог обмежується тримісячним строком, передбаченим статтею 233 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правового природою не є основною чи додатковою заробітною платою і винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/5652/16-ц (провадження № 61- 29211св18). Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Згідно з положеннями статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, вважає, що позивач пропустив тримісячний строк позовної давності що, встановлений статтею 233 КЗпП України, для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки про порушення свого знав (дізнався) у день звільнення, та з листів-відповідей на адвокатські запити. 08 листопада 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Темнохуд А.В. подала відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідь на відзив мотивована тим, що заборгованість відповідача не спростована, а, навпаки, фактично підтверджена відповідачем. Також наявність заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі відповідача перед позивачем підтверджується доданими письмовими доказами до позовної заяви. Розрахунок розміру середнього заробітку позивача також не спростований, інші підрахунки відповідачем у відзиві не наведені. Право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати нарахованої заробітної плати є таким, що закріплено статтею 117 Кодексу законів про працю України, а, відтак, є законною вимогою позивача. Зауважує, що в коло питань, що підлягають доведенню в даній категорії справ відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, не входить питання про суб`єктивні причини невиплати такої заборгованості, більш того, рішення пленумів Верховного Суду України а також похідна судова практика визначає наявність таких причин не виконання свого обов`язку по виплаті нарахованої заробітної плати підприємством, обставиною, що не звільняє від виконання таких зобов`язань. А також в розумінні зобов`язань, їх виконання та їх припинення/виконання згідно норм Цивільного кодексу України, боржник навіть не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а тим більше відповідач ЦП «УкрНТЦ Енергосталь» не може бути звільнений від обов`язку виплати нарахованої, але невиплаченої заробітної плати позивачу, наявність якої підтверджена письмовими доказами, та фактично визнана відповідачем та доданими до відзиву на позовну заяву документами. Крім того, до кола питань, що підлягають доведенню відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, не входять правовідносини із третіми особами, в тому числі й з органами виконавчої влади міністерствами, відомствами) та правоохоронними органами. Також до предмету доказування не входить питання про місце перебування трудової книжки працівника, табелів робочого часу та інших організаційних документів, що не передбачені нормами Закону. Також представник відповідача хибно посилається на анкету керівника підприємства в банківській установі, яка додана до відзиву як на доказ фактичної можливості виплати нарахованої заробітної плати позивача. Є не доведеним факт наявності грошових коштів на рахунках підприємства, достатніх для повного погашення заборгованості по нарахованих та невиплачених заробітних платах та оплату поточної заробітної плати працівників підприємства. Тобто на момент призначення в.о. директора ДП «УкрНТЦ Енергосталь» Балабая В.М. на підприємстві вже була наявна заборгованість. Тому посилання представника позивача на закріплений в статуті обов`язок керівника організувати ведення бухгалтерського обліку, як на обов`язок виплатити нараховану заробітну плату при звільненні керівника, є безпідставними, в зв`язку із неправильним тлумаченням понять організації ведення бухгалтерського обліку та безпосереднім здійсненням бухгалтерського обліку підприємства, а також фактичною можливістю такої виплати. Щодо посилання представника відповідача на пропуск строків звернення позивача за захистом своїх прав, вважає, що дане твердження у повній мірі не відповідає дійсності. Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, також офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 міститься у рішеннях Конституційного Суду № 8- рп/2013 від 15 жовтня 2013 року. У відповідності до вказаних рішень Конституційного суду предметом судового розгляду є позовні вимоги працівника про стягнення сум також незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідачем порушені вимоги статті 116 Кодексу законів про працю України, залишився не виконаним обов`язок відповідача письмово повідомити працівника про нараховані суми заробітної плати та компенсації за не використану відпустку, також основне порушення і полягає в невиплаті нарахованих сум. Таким чином, вважає позицію відповідача такою, що не відповідає нормам закону, права та сталої судової практики. Звертає увагу, що серед аналогічних судових розглядів підприємство неодноразово визнавало вимоги працівників про виплату нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вважає, що доводи відповідача необхідно відхилити. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 січня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство економіки України (до 21 травня 2021 року - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономрозвитку України). Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», третя особа - Міністерство економіки України, про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання, призначене на 06 грудня 2022 року, сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. 28 листопада 2022 року представник позивача [PERSON] - адвокат Темнохуд А.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Просила розглянути справу без участі позивача та представника позивача в порядку письмового провадження. Вимоги позовної заяви підтримує та просить їх задовольнити, стягнути з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та сум середнього заробітку за час незаконної затримки розрахунку, що виникли під час трудових відносин між позивачем та відповідачем, безпосередньо пов`язані і випливають з факту трудових відносин між позивачем та відповідачем у загальному розмірі 609 576,67 грн. Подала до суду заключне слово, в якому зазначила наступне. Позивач звернувся до суду 05 серпня 2021 року з позовною заявою за захистом своїх трудових прав. Доказами, долученими до матеріалів справи, підтверджено, що [PERSON] у період з 13 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року перебував у трудових відносинах з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь», а саме виконував обов`язки керівника ДП «УкрНТЦ «Енергосталь»: наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі Мінекономіки) № 69-п від 12 листопада 2019 року, позивача було призначено виконувачем обов`язків генерального директора, а згодом, наказом Мінекономіки № 52-п від 23 березня 2020 року, після зміни назви посади керівника підприємства у встановленому законом порядку, виконувачем обов`язків директора. Зазначені трудові відносини були припинені 09 червня 2020 року наказом Мінекономіки № 104-п від 09 червня 2020 року про звільнення відповідно до п. 6 статті 40 Кодексу законів про працю. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Ця норма відповідає змісту частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці». У випадку звільнення працівника частинами першою, другою статті 47 КЗпП України власника або уповноваженого ним органу зобов`язано видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок відповідно до приписів статті 116 КЗпП України. Положеннями названої статті КЗпГІ визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якшо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Натомість, позивачем, в порушення вказаних приписів законодавства, розрахунок із позивачем проведено не було. За правилами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Правова позиція позивача щодо обставин справи, обґрунтована як нормами вітчизняного трудового законодавства, детально викладена у позовній заяві і цілком корелює з нормами міжнародного права, згода на застосування яких в Україні дана Верховною Радою України. Заперечення на позовну заяву та додаткові документи, подані відповідачем в заперечення позовних вимог, вважає такими, що ґрунтуються на неправильному розумінні норм права, що регулюють дані спірні правовідносини, а також помилково розширеному тлумаченні компетенції органу управління підприємства в особі поновленого на посаді керівника, з підстав, детально викладених у письмових відповідях позивача на відповідні заперечення відповідача та подані ним додаткові документи. Вважає необхідним звернути увагу суду на те, що окремі письмові документи, довільно кваліфіковані представником відповідача як докази, а саме кореговані за межами передбачених законодавством процедур документи обліку робочого часу, бухгалтерська звітність тощо, які були створені відповідачем виключно з метою уникнення відповідальності за порушення трудового законодавства вже в ході судового розгляду даної позовної заяви, є такими, що не відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності доказів в розумінні статей 77, 78 та 79 ЦПК України. Розгорнуто ця правова позиція аргументована в Доповненнях до пояснень позивача щодо заперечення ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» від 14 січня 2022 року, долучених до матеріалів справи. Натомість до матеріалів справи за клопотанням представника позивача від 14 лютого 2022 року було долучено дійсні письмові докази фактичного виконання [PERSON] роботи на посаді виконуючого обов`язки керівника ДП «УкрНТЦ Енергосталь»: копію витягу з акту про результати проведення перевірки діяльності ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» за 2018-1019 роки, складеного 20 березня 2020 року за № 2501-03/3, зі змісту якого вбачається, що саме позивач брав особисту участь в роботі відповідної комісії, складанні та засвідченні відповідного акту підписами уповноважених осіб; адвокатський запит від 20 січня 2022 року до Міністерства економіки України та відповідь № 2202-14/4875 від 01 лютого 2022 року в.о. державного секретаря Мінекономіки на цей адвокатський запит, що підтверджують здійснення позивачем функцій та повноважень керівника підприємства та документування здійснення функцій та повноважень відповідним листуванням з питань діяльності підприємства з органом управління - Мінекономіки; адвокатський запит від 20 січня 2022 року до Шевченківської ДПІ ГУ ДПС у Харківській області та відповідь № 4345/6/20-40-73-03-11 від 28 січня 2022 року на даний запит заступника начальника ГУ ДПС у Харківській області та адвокатський запит від 07 лютого 2022 року до Шевченківської ДПІ ГУ ДПС у Харківській області та відповідь № 7534/6/20-40-73-03-11 від 10 лютого 2022 року заступника начальника ГУ ДПС у Харківській області, які свідчать про здійснення позивачем функцій керівника підприємства, уповноваженого на посвідчення встановлених форм податкової звітності підприємства у період, що є предметом судового дослідження в межах даного спору. Вказані письмові докази повністю спростовують твердження представника відповідача - адвоката Подольської Т.В. щодо невиконання позивачем обов`язків керівника ДП «Укр НТЦ «Енергосталь» у період з 28 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року, що є підставою для матеріальної відповідальності за порушення законодавства про працю, що і стало причиною звернення позивача за судовим захистом свого порушеного права. З огляду на наведене вище, докази та пояснення щодо фактичних обставин справи, просить суд задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі. У судове засідання, призначене на 06 грудня 2022 року, представник відповідача не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, про день, місце та час проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) від 12 листопада 2019 року № 69-п [PERSON] призначено виконувачем обов`язків генерального директора державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» з 13 листопада 2019 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку та встановити з дня призначення за фактично відпрацьований час: посадовий оклад в розмірі 36 295,00 гривень; премії за підсумками роботи за квартал та за підсумками роботи за рік за виконання умов і диференційованих показників, затверджених розпорядчими документами Мінекономіки; матеріальну винагороду, що передбачена річним фінансовим планом, за ефективне управління державним майном за погодженням з Мінекономіки за рахунок частини чистого прибутку, що залишається в розпорядженні підприємства, згідно з умовами, затвердженими Мінекономіки (а. с. 10). Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) від 23 березня 2020 року № 51-п звільнено [PERSON] - виконувача обов`язків генерального директора державного підприємства «Український науково- технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» 23 березня 2020 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (а. с. 11). Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) від 23 березня 2020 року № 52-п призначено [PERSON] виконувачем обов`язків директора державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» з 24 березня 2020 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку та встановити з дня призначення за фактично відпрацьований час: посадовий оклад в розмірі 36 295,00 гривень; премії за підсумками роботи за квартал та за підсумками роботи за рік за виконання умов і диференційованих показників, затверджених розпорядчими документами Мінекономіки; матеріальну винагороду, що передбачена річним фінансовим планом, за ефективне управління державним майном за погодженням з Мінекономіки за рахунок частини чистого прибутку, що залишається в розпорядженні підприємства, згідно з умовами, затвердженими Мінекономіки (а. с. 12). Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) від 09 червня 2020 року № 104-п звільнено [PERSON] , виконувача обов`язків директора державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», 09 червня 2020 року, на підставі пункту 6 статті 40 Кодексу законів про працю України (а. с. 13). Щодо позовних вимог про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати суд зазначає таке. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 4 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями статті 24 Закону України «Про оплату праці» та статті 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з приписами статті 94 КЗпП України та абзацу першого статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу. За змістом положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до статті 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється, крім іншого, на підставі законодавчих та інших нормативних актів, колективних договорів. Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Частиною першою статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (частина перша статті 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду). Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку. За змістом статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. За приписами статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. З огляду на зміст положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. У абзаці 1 пункту 2, пункті 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, зазначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Як свідчать матеріали справи, з 13 листопада 2019 року по 09 червня 2020 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь», а саме, виконував обов`язки керівника ДП «УкрНТЦ «Енергосталь». На підставі наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 69-п від 12 листопада 2019 року позивача було призначено виконувачем обов`язків генерального директора, а згідно наказу Мінекономіки № 52-п від 23 березня 2020 року після зміни назви посади керівника підприємства у встановленому законом порядку - виконувачем обов`язків директора. Зазначені трудові відносини були припинені 09 червня 2020 року на підставі наказу Мінекономіки № 104-п від 09 червня 2020 року про звільнення відповідно до п. 6 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Зазначеними вище наказами про призначення виконувачем обов`язків керівника ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» встановлений розмір оплати праці за виконання покладених обов`язків, який складався з посадового окладу в розмірі 36 295,00 грн, премій і виплат матеріальної винагороди. Вказані вище обставини підтверджуються копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] та сторонами не заперечуються (а. с. 14-17). Відповідно до листа генерального директора ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» Д.В. Сталінського на адвокатський запит, звільнення [PERSON] з посади в.о. обов`язків директора ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» відбулось 09 червня 2020 року за пунктом 6 статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі наказу Мінекономіки № 104-п від 09 червня 2020 року. Відомостями про обставини повідомлення [PERSON] про звільнення посадовими особами Мінекономіки ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» не володіє. Після надходження на адресу підприємства копії наказу Мінекономіки № 104-п від 09 червня 2020 року [PERSON] за місцем його реєстрації був направлений рекомендований лист за підписом начальника відділу кадрів ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» про припинення трудових відносин та необхідність отримати трудову книжку. Розрахунок розміру сум, передбачених статтею 116 КЗпП України (заробітна плата за робочі дні плюс компенсація за невикористану відпустку) було здійснено провідним бухгалтером підприємства в день звільнення [PERSON] на підставі табелів обліку робочого часу. Про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні, підприємство письмово не повідомляло у зв`язку з відсутністю такої виплати. Виплата грошової суми 81 484,42 грн (заробітна плата за робочі дні плюс компенсація за невикористану відпустку), що належить [PERSON] , в день його звільнення підприємством не здійснювалась. Трудова книжка [PERSON] знаходиться у відділі кадрів підприємства, оскільки звільнений працівник не звернувся за її видачею в день звільнення. Надісланий підприємством за місцем реєстрації [PERSON] рекомендований лист з пропозицією звільненому працівнику отримати трудову книжку повернувся до підприємства за закінченням терміну зберігання. Трудова книжка [PERSON] може бути отримана у зручний час у робочі дні з 09-00 по 17-00 год. у відділі кадрів. Для отримання трудової книжки необхідно пред`явити оригінал довіреності від імені [PERSON] та документи, що посвідчують довірену особу (а. с. 18-19). Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 22 березня 2021 року ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» [PERSON] було нараховано суму доходу у розмірі 101 222,9 грн, виплачено - 21 280, 1 грн, з яких сума утриманого податку: нарахованого - 18 220, 13 грн, утриманого - 3 030,42 грн (а. с. 21). Таким чином, стороною відповідача підтверджено та фактично не заперечувались обставини про те, що [PERSON] була нарахована, але невиплачена заробітна плата у розмірі 81 484,42 грн (заробітна плата за робочі дні та компенсація за невикористану відпустку). У відповідності до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Станом на час ухвалення судового рішення відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження виплати нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку та, відповідно, щодо виконання перед позивачем свого обов`язку стосовно проведення з ним розрахунку та виплати належних працівникові при звільненні сум. При цьому роботодавець не довів, що порушення сталися внаслідок непереборної сили, а, відтак, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Жодними належними та достатніми доказами стороною відповідача позовні вимоги в цій частині також не спростовано. Доводи сторони відповідача про те, що [PERSON] не бажав, не мав наміру та не вчинив дій щодо виплати собі заробітної плати, оскільки станом на день його звільнення мав право на розпорядження грошовими коштами підприємства, суд не приймає, оскільки вони грунтуються лише на припущеннях, а доказування не може грунтуватися на припущеннях у розумінні частини шостої статті 81 ЦПК України. Крім того, слід звернути увагу, що положеннями нової редакції Статуту ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» передбачено, що директор відповідно до покладених на нього завдань, лише, зокрема, вирішує питання організації бухгалтерського та іншого обліку на підприємстві, а також підписує фінансову а іншу звітність відповідно до законодавства, разом із тим, не здійснює ведення бухгалтерського обліку, а відтак не має повноважень з виплати заробітної плати ним безпосередньо. Водночас слід зауважити, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як невиплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, середній заробіток за період затримки розрахунку, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із указаних сум, присуджених за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню з них при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачені працівнику на підставі судового рішення суми невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку зменшуються на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із указаних видів виплат не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18)). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підставі наведеного суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та cтороню відповідача не спростовано, а, відтак, встановивши порушення роботодавцем вимог трудового законодавства в частині виплати заробітної плати, доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на користь [PERSON] суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та компенсації за невикористану відпустку, що становить 81 484 грн 42 коп., з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, статтею 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження №11-1210апп19). Як вже було встановлено судом вище, при звільненні роботодавець не виплатив належні при звільненні працівникові суми нарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 81 484, 42 грн, а тому, відповідно до статті 117 КЗпП України, він повинен компенсувати позивачу розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому сум. Зазначені обставини відповідач фактично не заперечував. У зв`язку із чим, суд доходить висновку, що з працівником не було проведено розрахунку у визначені законом строки, що, у свою чергу, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Матеріали справи свідчать, що відповідно до наказів Мінекономіки № 69-п від 12 листопад 2019 року та № 52-п від 23 березня 2020 року посадовий оклад позивача становив 36 295,00 грн, за даними позивача інші виплати в структуру заробітної плати не входили, два місяці, що передували звільненню - травень та квітень 2020 року мали 19 та 21 робочі дні відповідно. Отже, розрахунок середньоденної заробітної плати відбувається за формулою 36 295,00 грн помножити на 2 та поділити на 40 робочих днів дорівнює 1814,75 грн. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих днів в період затримки. Обрахунок робочих днів в період затримки розрахунку з дати звільнення по день звернення до суду з даною позовною заявою становить 291 робочий день, я яких: 15 робочих днів за червень 2020 року; 23 робочих днів за липень 2020 року; 20 робочих днів за серпень 2020 року; 22 робочих днів за вересень 2020 року; 21 робочих днів за жовтень 2020 року; 21 робочих днів за листопад 2020 року; 22 робочих днів за грудень 2020 року; 19 робочих днів за січень 2021 року; 20 робочих днів за лютий 2021 року; 22 робочих днів за березень 2021 року; 22 робочих днів за квітень 2021 року; 18 робочих днів за травень 2021 року; 20 робочих днів за червень 2021 року; 22 робочих днів за липень 2021 року; 4 робочих дні за серпень 2021 року. Таким чином при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (день подачі позовної заяви) слід використовувати формулу: 291 робочий день помножити на середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 1814,75 грн, що дорівнює 528 092,25 грн. Наведений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд вважає правильним та він не спростований відповідачем. З огляду на викладене роботодавець не виконав вимоги трудового законодавства України щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки, тому повинен відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення розрахунку роботодавцем, а отже, вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18). Як встановлено судом вище, розмір невиплаченої при звільненні позивача заробітної плати, яка була нарахована, але не виплачена, компенсації за невикористану відпустку становить 81 484, 42 грн, яка утворилась саме з вини відповідача. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що станом на час ухвалення судового рішення ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» погасило заборгованість по сплаті всіх сум при звільненні перед позивачем. Звертаючись до суду із цим позовом [PERSON] просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 528 092, 25 грн. Однак, стягнення з відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в 528 092, 25 грн не буде відповідати зазначеному вище правовому висновку Великої Палати Верховного Суду. Суд, з урахуванням наведеного вище висновку Великої Палати Верховного Суду, встановлених судом фактичних обставин справи, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача доходить висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, означеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 81 484, 42 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, але є співмірною розміру заборгованості. За таких обставин суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявленого позивачем до стягнення, до суми у 81 484, 42 грн, що є співмірним розміру та пропорційним заявлених позивачем вимог. Такий висновок суду в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) та у постановах Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц (провадження № 61-25562св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц (провадження № 61-9659св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18 (провадження № 61-3961св19), від 21 вересня 2020 року у справі № 225/5266/18 (провадження № 61-7884св19), від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19 (провадження № 61-7911св20), від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20 (провадження № 61-2026св21), від 04 жовтня 2021 року у справі № 761/11237/20 (провадження № 61-8025св21), від 11 жовтня 2021 року у справі № 757/1997/20-ц (провадження № 61-11355св21), від 25 жовтня 2021 року у справі № 296/3306/19 (провадження № 61-7154св21), 18 травня 2022 року у справі № 737/670/19 (провадження № 61-5819св21). Щодо посилань відповідача про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на пропуск тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частиною другою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс12) наголосила на тому, що правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Також Велика Палата Верховного суду у цій постанові вказала на те, що до вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Таким чином, на звернення працівника із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюється загальний строк захисту трудових прав, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що між сторонами існували фактичні трудові відносини у період з 13 листопада 2019 року до 09 червня 2020 року й при звільненні [PERSON] роботодавець повинен був провести з ним повний розрахунок, що не було зроблено та що фактично не заперечується стороною відповідача. З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] звернувся до суду 05 серпня 2021 року (позов здано на пошту), оскільки повний розрахунок з ним проведений не був. У зв`язку із тим, що повний розрахунок з позивачем не проведений, доказів стосовно фактичного розрахунку з позивачем матеріали справи не містять, суд вважає, що тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, не пропущений. Аналогічного правового висновку щодо подібних за змістом правовідносин дійшов Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20 (провадження № 61-6476св22). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом статті 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, друга статті 81 ЦПК України). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Суд враховує вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними і обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що узгоджується з висновками, викладеними в цій постанові. Проте за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід сплачувати судовий збір, що узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 528092, 25 грн, тобто повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1%, тобто 528092, 25 грн х 1%=5280, 92 грн. Суд дійшов висновку про стягнення з Державного підприємства «Український науково - технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на користь [PERSON] суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 81 484 грн 42 коп. Тобто, 528092, 25 грн - 100%; 81484,42 грн - Х%; Х%=81484,42 грн х 100%/528092,25 грн = 0,15 (15 %). Отже, позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволено на 15 %, а відхилено, відповідно, на 85 %. Здійснюючи розподіл судових витрат обох сторін, судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду не був сплачений судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому з [PERSON] на користь Держави слід стягнути судовий збір у розмірі 4 488 грн 78 коп. (5280,92 грн х 85%) пропорційно розміру відхиленої частини позовних вимог. При зверненні до суду позивач просив стягнути на його користь суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати (разом із компенсацією за невикористану відпустку), що становить 81484,42 грн, та середнього заробітку за весь час затримки 528092,25 грн, тобто у загальному розмірі, що становить ціну позову - 609576,67 грн. Тобто, позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1%, тобто 609576,67 грн х 1%= 6095,77 грн. Позовні вимоги задоволено на 162968,84 грн (81484,42 грн - сума нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та 81484,42 грн - сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні). Тобто, 609576, 67 грн - 100%; 162968,84 грн - Х%; Х%=162968,84 грн х 100%/609576, 67 грн = 0,267 (26,73%). Таким чином, з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» на користь Держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1629 грн 69 коп. (6095,77 грн х 26,73%) пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial