Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

12.06.2019 [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі відповідач 1), [PERSON] (далі- відповідач 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 26.09.2013 між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 9026. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що з 26.03.1977 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.12.2005 шлюб між сторонами розірваний. Незважаючи на розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати однією сім`єю, як подружжя в м. Києві за адресою: [ADDRESS] , а свідоцтво про розірвання шлюбу отримали лише в 2010 році. Перед розірванням шлюбу у 2005 році [PERSON] був укладений інвестиційний договір та в подальшому проінвестовано будівництво спірної квартири, а 04.10.2007 йому видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру вона завжди вважала їх спільною сумісною власністю. У червні 2019 року вона вирішила продати вказану квартиру, у зв`язку з чим, звернулась до ріелтора, який листом від 07.06.2019 повідомив, що не буде займатись супроводом продажу, оскільки згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2013. Вважає, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відтак, при її відчуженні [PERSON] повинен був отримати її письмову згоду, як того вимагає ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України. Про укладення спірного договору вона не знала і не могла знати, оскільки в той час, вони з [PERSON] однією родиною вже не проживали, згоду на продаж спірної квартири вона не давала. За таких обставин, вважає правочин недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2019 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалою від 10.07.2019 задоволена заява про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 05.12.2019 витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. копію матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою від 18.08.2020 залучено до участі у справі правонаступників [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою від 29.10.2020 повернуто без розгляду заяву про скасування заходів забезпечення позову. 10.11.2020 представником позивачки подана заява про зміну предмета позову. Позов доповнено вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] в період з 26.12.2005 по 28.05.2010 та скасування рішення приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Морозової С.В. як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 6256046 від 26.09.2013, яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Ухвалою від 11.11.2020 відмовлено [PERSON] у скасуванні заходів забезпечення позову. Ухвалою від 23.02.2021 задоволено клопотання адвоката Іванчика Р.Б. про витребування доказів у Дарницького відділу ДРАЦС. Відповідачами у строк встановлений судом відзиви не подані. Ухвалою від 23.02.2021, що занесена до протоколу судового засідання суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представники [PERSON] позов підтримали у повному обсязі та на його обгрунтування додатково зазначили, що у зареєстрованому з [PERSON] шлюбі позивачка перебувала майже 30 років, від шлюбу мають двох дорослих дітей. Розірвання шлюбу у 2005 році було емоційним вчинком, оскільки позивач дізналася про подружню зраду. Після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу, подружжя примирилося. Разом продовжили проживати однією сім`єю, як подружжя за адресою: [ADDRESS] до 28.05.2010, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати на придбання автомобіля, земельної ділянки, робили ремонт у придбаній квартирі, виконували всі права та обов`язки подружжя. Також наголошували на недобросовісності дій при укладенні спірного правочину, як [PERSON] , який вирішив самостійно розпорядитись спільним майном подружжя, приховавши від позивачки цей факт, так і покупця [PERSON] , який був пасинком продавця і проживав разом з ним з 2010 року, а тому знав про те, що квартира була набута у власність спільно з [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Його представник в судовому засіданні вказала, що [PERSON] в повному обсязі підтверджує, що проживав з [PERSON] в період з березня 1977 року по травень 2005 року в зареєстрованому шлюбі, а потім по травень 2010 року без реєстрації шлюбу однією сім`єю. При цьому вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, надавали один одному взаємну допомогу та турботу, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати та придбання, виконували всі права та обов`язки подружжя. Крім цього [PERSON] визнав, що [PERSON] не надавала згоди на відчуження спірної квартири та не була присутня під час укладання та підписання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 26.09.2013. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Іванчик Р.Б. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, подав заяву про застосування наслідків позовної давності. При цьому наполягав, що [PERSON] набув спірну квартиру у власність після розірвання шлюбу з позивачкою, а відтак й розпорядився особистою власністю на власний розсуд. Посилався, що розгляд справи про встановлення факту проживання однією сім`єю в позовному провадженні є порушенням процесуального закону, оскільки такі заяви слід розглядати в окремому провадженні. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання разом із [PERSON] після розірвання шлюбу. Крім того, про безпідставність вказаних тверджень свідчить те, що 11.06.2010 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , а [INFO] у них народилася спільна дитина. Посилався на те, що [PERSON] був добросовісним набувачем спірної квартири. Вважає, що вказаний позов було подано для незаконного позбавлення права на спадщину [PERSON] , після смерті його сина. Просив застосувати строк позовної давності до заявлених вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Глівінський А.І. визнав вимоги позову про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним. Пояснив, що при укладенні вказаного правочину були присутні сторони договору та [PERSON] , при цьому [PERSON] присутньою не була. Пояснив, шо [PERSON] та [PERSON] було відомо, що спірна квартира була набута [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти, в період спільного проживання однією сім`єю. Щодо вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] покладався на розсуд суду. Позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Морозова С.В. до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20 висловив наступну правову позицію, що «Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного. Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.» Схожі за змістом правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, та постановах КЦС Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. За змістом статтей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до постанови Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 531/295/19, для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), тощо. Судом встановлено наступні обставини. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] і [PERSON] 26.03.1977 зареєстрували шлюб. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26.12.2005 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірваний, про що відділом РАЦС Дарницького РУЮ у м.Києві зроблено актовий запис 28.05.2010. 04.10.2007 року Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на підставі наказу №1718-С/КІ [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат загальною площею108.9 кв.м. У зазначеному наказі підставою видачі [PERSON] свідоцтва, крім іншого, зазначено: список інвесторів, акти про прийняття будинку в експлуатацію та прийому-передачі квартири, довідка про виплату 100% вартості квартири. У п.2 акту прийому-передачі квартири інвестору зазначено, що квартира побудована згідно з існуючими будівельними нормами та на підставі договору № 49632 від 06.04.2005. Згідно копії паспорта [NUMBER] Кравченко [PERSON] , 11.06.2010 вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , а [INFO] у неї народився син [PERSON] . Зазначена інформація також відображена у відповіді Дарницького відділу РАЦС від 12.03.2021, наданої на виконання ухвали суду. 06.09.2013 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу продав, а [PERSON] , [INFO] купив квартиру [ADDRESS] за 820000,00 грн. [INFO] Кравченко [PERSON] помер. Згідно спадкової справи його спадкоємцями є батько [PERSON] та мати [PERSON] . Позивач наполягала, що вона з 2005 року по травень 2010 року проживала з [PERSON] однією сім`єю, як подружжя. Вказані обставини визнаються [PERSON] . У вказаний період вони не перебували у іншому шлюбі. Факт їх спільного проживання в цей період підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Зокрема, свідок [PERSON] , який є сином [PERSON] та [PERSON] , повідомив суду, що його квартира знаходиться в одному під`їзді з батьками і він майже кожного дня бував у них вдома. Про те, що батьки розірвали шлюб ще у 2005 році йому не було відомо, оскільки вони до 2010 року продовжували проживати однією сім`єю, піклувалися один про одного, спільними зусиллями придбали квартиру, земельну ділянку, а потім збирали кошти на придбання автомобіля для нього. Все було як завжди. А в травні 2010 року батько повідомив, що йде до іншої жінки, зібрав речі і більше в квартиру не повернувся. Свідок [PERSON] , яка є дочкою сторін, суду показала, що батьки жили разом до 2010 року, поки батько не пішов до іншої жінки. Жили батьки дружно, піклувались один про одного, разом відпочивали, їздили в село, про розірвання шлюбу їй та брату відомо нічого не було. Спірну квартиру батьки придбавали разом за спільні кошти, разом в ній робили ремонт. В 2006 році батьки разом купили автомобіль. Свідок [PERSON] показав, що знає сім`ю [PERSON] ще з 2003 року. Часто бував у них в квартирі на [ADDRESS] , де вони постійно проживали, приходив ремонтувати сантехніку, допомагав робити ремонт. Це була звичайна сім`я, всі питання побуту вони вирішували разом, іноді з ним розраховувалась [PERSON] , а іноді [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є сусідом сторін, показав, що з 2005 року знає родину [PERSON] та [PERSON] . Оскільки він із сім`єю [PERSON] жили в одному під`їзді, вони часто зустрічались та спілкувались, він бачив як сім`я [PERSON] робила ремонт у квартирі. В 2006 році подружжя [PERSON] мало намір будувати дачу. Десь з травня - червня 2010 року він не бачив [PERSON] , а через півтора місяці дізнався, що [PERSON] залишив дружину. Така звістка його здивувала. Таким чином, зібрані у справі докази узгоджуються з доводами позивачки [PERSON] про факт проживання її і [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 26.12.2005 року по [INFO] (день отримання [PERSON] свідоцтва про розірвання шлюбу). Договір про фінансування будівництва спірної квартири був укладений ще у квітні 2005 року, тобто до розірвання шлюбу, як стверджувала позивачка, в той же час і відбулось внесення частини коштів, незважаючи на те, що оформлення права власності і отримання свідоцтва мало місце у 2007 році. Крім того, як вбачається із копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.02.2008, [PERSON] продав земельну ділянку площею 0,10 га розташовану по [ADDRESS] , яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2006. Перед укладенням зазначеної угоди, 21.01.2008 [PERSON] надала нотаріальну заяву про те, що вона надає згоду своєму чоловіку [PERSON] на вчинення правочину щодо продажу набутої під час шлюбу земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] . Зі змісту вказаної заяви вбачається, що незважаючи на рішення суду про розірвання шлюбу від 26.12.2005, позивач вважала [PERSON] своїм чоловіком, давала згоду на відчуження майна, яке було придбано, вже після ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу між ними, зокрема в 2006 році. Знайшли своє підтвердження і факти ведення у цей період спільного господарства, побуту, спільного бюджету та витрат, піклування про дітей, що підтверджується, зокрема показами свідків та дає підстави для висновку про доведеність позовних вимог. Суд відхиляє доводи представника [PERSON] про те, що [PERSON] протягом спірного періоду проживав з [PERSON] , оскільки такі докази у справі відсутні. Крім того, представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом після реєстрації шлюбу між ними. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Суд також враховує, що ЄСПЛ у справі «Джонстон проти Ірландії» зазначив, що Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю» У рішенні ЄСПЛ у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 Конвенції також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Відповідач [PERSON] особисто в судовому засіданні визнав позов і обставини на які посилалась позивачка. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, судом встановлено, що спірна квартира була придбана [PERSON] і [PERSON] за спільні кошти та спільною працею, а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зміст договору купівлі-продажу від 06.09.2013, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] вказує на те, що нерухоме майно належало продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04.10.2007 Головним управлінням житлового забезпечення КМДА на підставі наказу №1718-С/КІ. Договір укладений без письмової згоди [PERSON] . Покупцем за договором був [PERSON] , син - [PERSON] , з якою продавець [PERSON] зареєстрував шлюб 11.06.2010. З того часу вказані особи проживали спільно однією сім`єю. Покупець в той час був неповнолітнім і лише через три роки, відразу після досягнення ним повноліття, [PERSON] продав йому квартиру, яка була об`єктом права спільної сумісної власності. За таких обставин дата вчинення оспорюваного договору та продаж [PERSON] квартири члену своєї сім`ї - своєму пасинку свідчать про те, що набувач майна мав змогу знати про те, що це майно є спільною сумісною власністю його вітчима і його колишньої дружини. Крім того, представник [PERSON] в судовому засіданні вказав, що його довіритель та [PERSON] були обізнані, що квартира [ADDRESS] , яка була предметом договору, була набута [PERSON] та [PERSON] в період проживання однією сім`єю та за спільні кошти. Наведені обставини вказують на недобросовісність при укладенні оспореного договору як продавця так і покупця, у зв`язку з чим вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений одним із співвласників без згоди іншого. Вимога про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно є похідною від попередньої вимоги і пов`язана із порушенням цивільних прав позивачки на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно, а тому також підлягає задоволенню. З приводу заяви про застосування позовної давності суд виходить з наступного. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позов [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу є рецисорним. Для вимоги про визнання правочину недійсним (рецисорний позов) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину. Під час розгляду справи 24.11.2020 представником [PERSON] - адвокатом Іванчиком Р.Б. була подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності . Заяву представник мотивував тим, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний 26.12.2005, а спірну квартиру останній відчужив [PERSON] після спливу трьох років після розірвання шлюбу, тобто спірна квартира на момент продажу не була спільним майном подружжя, а була особистою власністю [PERSON] Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо застосування позовної давності та початку її перебігу. Зокрема, в одній з останніх постанов КЦС ВС від 24.10.2022 у справі № 161/2908/21 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 також вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, …Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.» Про факт продажу [PERSON] квартири, яка є спільною сумісною власністю, позивачці стало відомо лише з листа Агентства нерухомості від 07.06.2019, до якого вона звернулась з метою консультування та допомоги у продажу своєї частки квартири. Вказаний лист наданий суду, приєднаний до матеріалів справи, і не спростований відповідачем. Як стверджували представники позивача, раніше позивачка не могла довідатись про наявність оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки після створення [PERSON] іншої сім`ї та його одруження з [PERSON] у 2010, стосунки позивачки та [PERSON] , припинилися, вони більше не спілкувалися. У своїй заяві про застосування позовної давності представник відповідача також не наводить доказів з яких би вбачалось, що позивачці раніше було відомо про відчуження квартири [PERSON] . Такі обставини не встановлені і судом під час розгляду справи. Верховний Суд у Постанові КЦС ВС від 22.05.2019 у справі № 234/3341/15-ц зазначив: «….суд першої інстанції помилково виходив з того, що початком перебігу позовної давності є день відчуження [PERSON] спірного майна (29 грудня 2011 року), оскільки відповідачами не доведено, що станом на вказану дату [PERSON] була повідомлена (не кажучи вже про згоду) [PERSON] про відчуження спірного майна, а також про те, що позивач в той час (день) з інших загальнодоступних джерел інформації довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це передбачено частиною першою статті 261 ЦК України», «…позивач [PERSON] не зобов`язана відслідковувати дії відповідача з метою встановлення факту порушення її прав, як співвласника спільної сумісної власності подружжя, а відповідач [PERSON] , згідно вимог частини третьої статті 368 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України, зобов`язаний дотримуватись цих вимог щодо отримання її письмової згоди на відчуження вказаного майна.» У постанові КЦС ВС від 24.10.2022 року у справі № 727/2419/20 сформульована наступна позиція , що «Водночас початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми права початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 715/1402/19 (провадження № 61-11830св20)). Щодо доводів заяви адвоката Іванчика Р.Б. про те, що [PERSON] продав спірну квартиру після спливу трьох років після розірвання шлюбу суд керується позицією Верховного Суду, висловленою у постанові КЦС ВС від 04.08.2021 у справі № 310/6618/17, у якій, зокрема, міститься наступний правовий висновок: « Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Установивши, що про порушення своїх прав [PERSON] дізнався в 2017 році, коли звернувся до нотаріуса з метою продажу належної йому нерухомості, суди зробили правильний висновок про те, що позовна давність не пропущена.» Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна давність для звернення [PERSON] до суду з даним позовом не пропущена, відповідач не довів перед судом, що позивачці до 2019 року було відомо про порушення її прав співвласника майна , про укладення [PERSON] договору купівлі-продажу від 26.09.2013 або що вона могла дізнатись про цей правочин раніше. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 1536,80 грн. Для представництва своїх інтересів у суді [PERSON] 06.07.2022 уклала з Адвокатським бюро «Валентини Журавель» Договір про надання правової допомоги № 01/22, відповідно до умов якого бюро зобов`язалось надати правничу допомогу Клієнту у даній справі. На виконання умов договору згідно актів наданих послуг та платіжних доручень [PERSON] оплатила надану їй правничу допомогу шляхом безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок АБ «Валентини Журавель» у розмірі 13275, 00 грн. Детальний опис виконаних адвокатом робіт наведений в додатку до заяви про відшкодування судових витрат. Проаналізувавши зазначені докази, суд визнає доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню відповідачами на користь позивача у порядку розподілу судових витрат та відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Outcome: approved