Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

11 грудня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивачка обгрунтувала тим, що 02.07.2020 року була працевлаштована до Товариства з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017» на посаду головного бухгалтера. У період вересень-листопад 2020 року позивач хворіла, про що неодноразово повідомляла керівництво. В листопаді відповідачем було повідомлено про її звільнення з посади головного бухгалтера Бухгалтерської служби за прогули без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) відповідно до наказу DM № 203-к від 06.11.2020 року. Вважає, що її звільнення за прогули без поважних причин є незаконним, оскільки жодних письмових пояснень від неї про причини відсутності на роботі не було затребувано, що є порушенням вимог ст. 149 КЗпП України. Також зазначає, що фактично її було звільнено у період тимчасової непрацездатності та жодних підстав для звільнення її за прогули не було. Відтак просить суд визнати незаконним звільнення, поновити на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи. 01 лютого 2021 року від представника Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій не погодився із викладеними у позові доводами позивачки та зазначив, що позивачка у період з 28.09.2020 року по 06.11.2020 року була відсутня на робочому місці, у зв`язку із чим 06.11.2020 року її було звільнено за прогули з посади головного бухгалтера Бухгалтерської служби за прогули без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) відповідно до наказу DM № 203-к. Факт відсутності позивачки на робочому місці у зазначений період підтверджується доповідними записками та актами про відсутність працівника на робочому місці, складеними працівниками відповідача за весь час відсутності позивачки. Також зазначив, що відповідач намагався з`ясувати причини відсутності позивачки на робочому місці засобами телефонного зв`язку за номером телефону [NUMBER] , але позивачка не відповідала а ні на дзвінок, а ні на текстове повідомлення, про що було складено Акти про здійснення дзвінка та надіслання повідомлення. Зазначив також, що оскільки з позову відповідачу стало відомо про те, що позивачка хворіла у період з 02.11.2020 року по 11.11.2020 року, наказом відповідача від 15.01.2021 року № DM 6/1-к було внесено зміни до наказу DM № 203-к про звільнення позивачки та виправлено дату звільнення позивачки з 12 листопада 2020 року. 25 лютого 2021 року від представника Позивача до суду надійшла заява про зміну підстав позову, в якій зазначив, що позивачка 25.09.2020 року захворіла, а у відповідача була потреба у постійній присутності головного бухгалтера на підприємстві, про що позивачка неодноразово повідомляло керівництво ТОВ «Професіонал 2017», тому сторонами було погоджено припинити трудові відносини з позивачем за угодою сторін з 28.09.2020 року, на що позивач не заперечувала та вважала себе звільненою за угодою сторін з 28.09.2020 року, а відтак не виходила на роботу. 09 березня 2021 року від представника Відповідача до суду надійшли заперечення, в якій зазначив, що незрозуміло, яким чином позивачка 25.09.2020 року була присутньою на робочому місці, та в той же час 25.09.2020 року перебувала на прийому у лікар, відтак вважає довідку КНП «ЦПМСД № 10» від 30.09.2020 року недійсною та наданою до суду з метою зміни підстав позову задля уникнення звільнення позивачки саме за прогул. Протокольною ухвалою суду від 18 лютого 2022 року задоволено клопотання представника відповідача та представника позивача про виклик свідків та викликано до суду свідків [PERSON] та [PERSON] . Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав неявки учасників справи в судове засідання. В судове засідання 12 грудня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності у зв`язку з повторною неявкою відповідача в судове засідання. Також зазначено, що Позивачка частково підтримує свої позовні вимоги з урахуванням поданої заяви про зміну підстав позову та погоджується з тим, що була відсутня на робочому місці з 28.09.2020 року по 06.11.2020 року, однак вважає, що відповідачем було неправильно зазначено формулювання причин її звільнення. При цьому Позивач вимоги про поновлення на посаді головного бухгалтера ТОВ «Професіонал 2017» з 06.11.2020 року та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу не підтримує та вважає, що відсутні підстави для їх задоволення судом. Позивачка просить частково задовольнити її позовні вимоги та змінити дату та формулювання причин звільнення її з посади бухгалтера, а саме з пункту четвертого частини першої статті 40 КЗОТ на пункт перший частини першої статті 36 КЗОТ з 28.09.2020 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились, а відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з грудня 2020 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] 02.07.2020 року була працевлаштована до Товариства з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017» на посаду головного бухгалтера бухгалтерської служби. Листом № 294/1 від 06.11.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017» повідомило [PERSON] про її звільнення з посади головного бухгалтера Бухгалтерської служби за прогули без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) відповідно до наказу DM № 203-к від 06.11.2020 року. Згідно наказу № 203-к (Розпорядження) Товариства з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017» про припинення трудового договору (контракту) від 06.11.2020 року [PERSON] було звільнено 06.11.2020 року з посади головного бухгалтера бухгалтерської служби Товариства з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017». Наказом відповідача від 15.01.2021 року № DM 6/1-к було внесено зміни до наказу DM № 203-к від 06.11.2020 року про звільнення позивачки та виправлено дату звільнення позивачки з 12 листопада 2020 року, оскільки остання перебувала з 02.11.2020 року по 11.11.2020 року на лікарняному. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була відсутня на робочому місці з 28.09.2020 року по 06.11.2020 року. Факт відсутності позивачки на робочому місці підтверджується наданими представником відповідача Доповідними записками та Актами про відсутність працівника на робочому місці, складеними працівниками відповідача бухгалтером з касової дисципліни Бухгалтерської служби [PERSON] , юриста підрозділу Адміністрації [PERSON] , бухгалтера Бухгалтерської служби [PERSON] та директору підрозділу Адміністрації [PERSON] . Судом встановлено, що з 25.09.2020 року по 30.09.2020 року позивачка хворіла на ГРВІ, що підтверджується довідкою КНП «ЦПМСД № 10» від 30.09.2020 року. Судом також встановлено, що з 02.11.2020 року по 06.11.2020 року позивачка хворіла на ГРВІ, що підтверджується довідкою КНП «ЦПМСД № 10» від 06.11.2020 року. Також згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого ТОВ «Дім медицини» від 11.11.2020 року, позивачка з 07.11.2020 року по 11.11.2020 року перебувала на лікарняному з діагнозом гострий трахеобронхіт. В заявах до суду представник позивачки зазначає, що оскільки позивачка 25.09.2020 року захворіла, а у відповідача була потреба у постійній присутності головного бухгалтера на підприємстві, про що позивача неодноразово повідомляло керівництво ТОВ «Професіонал 2017», відповідачем було запропоновано припинити трудові відносини з позивачем за угодою сторін з 28.09.2020 року, на що позивач не заперечувала та вважала себе звільненою за угодою сторін з 28.02.2020 року, а відтак не виходила на роботу. Отже, фактично позивачка не оспорює факт того, що її було звільнено відповідачем, не підтримує свої вимоги про її поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак вважає неправильним формулювання причин звільнення її з посади та дати її звільнення в оскаржуваному наказі. Відповідно до п. п. 1, 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Відповідно до ст. 235 КЗпП Украни, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Верховний Суд у Постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 465/8060/15-ц, провадження № 61-1266св18 зробив висновок про те, що суд ухвалює рішення про зміну формулювання причин звільнення виключно у тих випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, за умови коли підстава, за якою звільнено працівника, є законною, а неправильним є лише формулювання причин звільнення в наказі та трудовій книжці працівника. Таким чином, оскільки позивачка свої вимоги про поновлення її на посаді бухгалтера бухгалтерської служби Товариства з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017» та вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підтримує, підставами звільнення позивачки відповідно до оспорюваного наказу про звільнення є невихід позивачки на роботу без поважних причин, в той час як позивачка наполягає на звільненні її за угодою сторін з 28.09.2020 року, яка була досягнута між нею та керівництвом відповідача, є підстави для зміни формулювання причини звільнення в наказі про звільнення позивачки. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] в частині зміни дати та формулювання причин звільнення Товариством з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017» [PERSON] з посади бухгалтера бухгалтерської служби Товариства з обмеженою відповідальністю «Професіонал 2017» з пункту четвертого частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за прогули на пункт перший частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін з 28.09.2020 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial