Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом і просить встановити їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Посилається в позові на те, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Після смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається з 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] не склала заповіт, а отже спадкування здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги за законом є вона та [PERSON] - її брат. [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Інших зареєстрованих осіб за вказаною адресою, на момент смерті [PERSON] , не було. Звернувшись до державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що нею пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини. Зазначає, що пропустила строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в зв`язку з тим, що у її сина [PERSON] , виникли загострення хронічних хвороб, у зв`язку з чим він потребував постійного піклування та догляду. Також з березня 2021 року стан здоров`я сина погіршився, у зв`язку з діагностуванням у нього двобічної пневмонії, викликонної коронавірусною інфекцією Covid-19. Вказані обставини підтверджуються медичною документацією, а саме: випискою з медичної карти хворго №214374 від 23.04.2021, висновком лікаря медичного центру «Імпульс» від 25.03.2021, довідкою про огляд КНП «Центр ЕМД та МК» від 21.03.2021, протоколом ультразвукового дослідження легень КНП «Київська міська клінічна лікарня №3» від 22.04.2021, протоколом ультразвукового дослідження органів черевної порожнини, норок, сечового міхура КНП «Київська міська клінічна лікарня №3» від 22.04.2021, протоколом ультразвукового дослідження вен нижних кінцівок КНП «Київська міська клінічна лікарня №3» від 22.04.2021, протоколом ехокардіографічного дослідження КНП «Київська міська клінічна лікарня №3» від 22.04.2021. Зважаючи на хворобу сина, вона була вимушена цілодобово знаходитися поруч з ним, допомагати в лікуванні, внаслідок чого не мала змоги звернутися у визначені законом строки до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Крім того, посилається, що запроваджений на всій території України каратнин з метою запобігання розповсюдження вірусу Covid-19, також обмежив її дії спрямовані на вчасне подання заяви про прийняття спадщини. Посилаючись на об`єктивні, непереборні обставини та незначний пропуск строку, 12 календаних днів, прийняття спадщини після смерті [PERSON] , просить задовольнити позов. 09 вересня 2021 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. 07 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив представника Київської міської ради, в якому останній просить суд прийняти рішення згідно чинного законодавства та розглядати справу в його відсутності. 12 жовтня 2022 року від 3-ої особи - [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених у ньому та просила задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст.1271 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Отже, прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до ч.3 ст.1271 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви або ці обставини суд визнав поважними. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/3 частки квартира [ADDRESS] . / а.с.79, 87 / 10 червня 2021 року позивач звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою від 20 червня 2021 року позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з пропуском шестимісячний строк для прийняття спадщини. / а.с.79, 90 / З медичної документації наданої КНП «Київська міська клінічна лікарня №3» вбачається, що син позивача дійсно проходив лікування та обстеження протягом березня - квітня 2021 року. / а.с. 15-22 / В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Суд враховує, що в законодавстві не міститься визначення поняття поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, їх поважність повинна визначатися судом у кожному випадку, виходячи з конкретних обставин справи. Відповідно до ст.1277 ЦК України спадщина може бути визнана відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини і може перейти у власність територіальної громади. З відзиву відповідача на позов випливає, що на теперішній час спір про спадкове майно між сторонами відсутній, спадщина після смерті [PERSON] відумерлою не визнавалася. Подаючи відзив, відповідач про свої права на вказане майно не повідомляє і про намір звернутися до суду з позовом про визнання спадщини відумерою в даному провадженні шляхом подачі зустрічного позову або окремому провадженні не заявляє. Суд зважає на те, що законодавство не встановлює переліку поважних причин, а тому вони визначаються поважними на думку суду. Головною ознакою поважних причин є те, що вони роблять своєчасне звернення про прийняття спадщини неможливим. Загальновідомою обставиною є те, що відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України впроваджено карантин та обмежено пересування громадян та перебування їх у громадських місцях, обмежена робота державних установ, в тому числі і нотаріальних контор. В подальшому постановами Кабінету Міністрів України карантин неодноразово продовжувався і діє до цього часу. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України №9 від 05 січня 2020 року в країні був введений локдаун, яким встановлювалися чисельні обмеження, в тому числі щодо роботи органів державної влади, пересування громадським транспортом, правила торгівлі та ін. Судом також встановлено, що позивач 15 травня 1956 року народження, на момент смерті матері досягла 64-річного віку. Відповідно до роз`яснень на Урядовому порталі щодо обмежень на період карантину для людей від 60 років, люди від 60 років під час дії картантину мають перебувати вдома. Також вони мають утримуватися від контактів з іншими особами, окрім тих, з якими вони спільно проживають. Люди поважного віку є в групі підвищеного ризику, відтак потребують самоізоляції у визначеному ними місці. Людям, що перебувають на самоізоляції (крім хворих на COVID-19) та про яких немає кому подбати, дозволено відвідувати магазини, аптеки та інші місця торгівлі, які розміщені на відстані не більше ніж 2 кілометри від місця самоізоляції. Вони так само мають дотримуватися масочного режиму та мати при собі посвідчення особи. Згідно зі статистикою ВООЗ, 95% жертв коронавірусу в Європі були віком понад 60 років. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковнаї Україною 17 липня 1997 року, зазначено, що кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. При вирішенні спору суд враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто, справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Враховуючи вкладене вище, з метою захисту прав позивача на спадщину в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача.

Outcome: approved