Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 28.07.2000 і по даний час він зареєстрований та постійно проживає у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , веде господарство, підтримує будинок у належному технічному та санітарному стані, сплачує комунальні послуги, здійснював ремонт. До його вселення зазначений будинок належав [PERSON] , який вона йому продала по розписці. Нотаріально вказаний договір купівлі-продажу між ними не посвідчувався, хоча [PERSON] обіцяла це зробити, однак у 2001 року вона виїхала у невідомому напрямку і до цього часу ні вона, ні інші особи своїх прав на будинок не заявляли. На сьогоднішній день він продовжує проживати у вказаному будинку, зареєстрований за зазначеною адресою, тобто добросовісно, безперервно та відкрито володіє цим майном понад 10 років. Таким чином, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за вищевказаною адресою. Позивач в судове засідання не з`явився, однак його представник - адвокат Урсаленко О.М. подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Крім того, судові витрати просив віднести на рахунок позивача. Представник відповідача - Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги визнала у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином шляхом опублікування оголошень на офіційному веб-сайті Знам`янського міськрайонного суду на виконання положень ст.12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», причини неявки суду не повідомила, відзив не подала, клопотання про розгляд справи з її участю суду не надала. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з 28.07.2000 і по теперішній час зареєстрований та постійно проживає у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України, виданого на ім`я позивача, серії [NUMBER] , та довідкою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області №1645 від 22.12.2022. Власником зазначеного будинку значиться відповідачка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.1993, посвідченого секретарем виконавчого комітету Дмитрівської сільської Ради народних депутатів, та зареєстрованого в реєстрі за №162. Згідно з розписками від 12.09.2001 та 27.09.2001, [PERSON] продала вказаний житловий будинок позивачу, за що отримала 1 600 грн. Відповідно до інвентаризаційної справи на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідачка 11.09.2001 перед продажем будинку робила замовлення його первинної та поточної інвентаризації. Як вбачається з довідки, виданої Дмитрівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області 01.06.2022 за вих.№02-08-709/1, [PERSON] дійсно була зареєстрована та проживала за вказаною вище адресою, однак 28.09.2001 вибула до м.Макіївка Донецької області, яке на даний час є тимчасово окупованою територією України. За результатами проведеної перевірки, Знам`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 31.08.2022 повідомлено суд, що актові записи про смерть [PERSON] не виявлені. За нормами ст.41 Конституції України, ст.ст.321, 328 ЦК України, право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Пунктом 9 зазначеної постанови Пленуму ВССУ визначено, що відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відповідна правова позиція також викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими, захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим, особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. За матеріалами справи встановлено, що позивач заволодів спірним житловим будинком шляхом сплати власниці будинку [PERSON] коштів у сумі 1 600 грн., про що були складені розписки 12.09.2001 та 27.09.2001, проте договір купівлі-продажу будинку не укладено. З 28.07.2000 і дотепер позивач безперервно, відкрито проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , та фактично володіє ним. Водночас власниця будинку одразу після його продажу виїхала до іншого місця проживання, протягом 20 років спірним будинком не цікавилася, своє право на володіння будинком не заявляла, не пред`являла вимог до позивача щодо виселення з будинку і його повернення. Позивач не має юридичного титулу на володіння спірним будинком у зв`язку з неналежним оформленням договору купівлі-продажу, іншим способом ніж шляхом визнання за ним права власності за набувальною давністю позивач оформити своє право власності не може. З огляду на викладене та враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] ,і понад десять років відкрито, безперервно ним володіє, тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). На підставі викладеного,

Outcome: approved