Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась з позовом до суду та після подання заяви від 14 квітня 2021 року про зменшення позовних вимог просила суд встановити розмір заборгованості [PERSON] по оплаті аліментів [PERSON] згідно заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 по справі № 523/3648/13-ц станом на 15.02.2020 в розмірі 1089406 грн. 50 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість із аліментів згідно заочного рішення Суворовського районною суду м. Одеси від 25.04.2013 по справі № 523/3648/13-ц станом на 15.02.2020 в розмірі 1089406 грн. 50 коп. Свої вимоги мотивує тим, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 по справі № 523/3648/13-ц стягнуто з відповідача на користь позивача на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] , починаючи з 06 березня 2013 року і до закінчення навчання, а саме до 01 серпня 2016 року, та на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 06 березня 2013 року і до повноліття сина, а саме до [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 24.05.2013 було видано відповідний виконавчий лист, який з 21.06.2013 і на час подання зазначеного позову на примусовому виконанні в різних відділах державної виконавчої служби, при цьому всупереч змісту рішення від 25.04.2013, приписам ЗУ «Про виконавче провадження» заборгованість по аліментам весь цей час розраховується не з фактичного доходу відповідача, а так, нібито відповідач не працює, не має доходу, тобто виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Усі доводи, заяви та клопотання позивача, відповідні судові рішення, які зобов`язують державного виконавця витребувати від відповідача дані про його дійсний дохід, перетинання ним державного кордону та ін. (як зазначила позивачка у своєму позові, відповідач працює за контрактами на судах в закордонному плаванні), та здійснити розрахунок боргу відповідача за аліментами виходячи із його дійсного доходу, залишається без уваги та виконання. Наведене підтверджується: - постановою від 09.06.2016 про відкриття виконавчого провадження; - постановою від 05.07.2018 про прийняття виконавчого провадження; - ухвалою Суворовського райсуду м. Одеси від 22.07.16 по справі № 523/5034/16-ц. - ухвалою Суворовського райсуду м. Одеси від 31.08.16 по справі № 523/2092/16-ц, яка набула законної сили 06.09.16; - ухвалою Суворовського райсуду м. Одеси від 01.12.2017 по справі № 523/11478/17; - ухвалою від 05.07.2018 Суворовського райсуду м. Одеси по справі № 523/3221 /16- ц; - ухвалою від 25.06.2019 Суворовського райсуду м. Одеси по справі № 523/10845/18; - ухвалою від 19.07.2019 Суворовського райсуду м. Одеси по справі № 523/14229/16- ц; - клопотанням від 22.08.2018. При цьому 08.06.2017 року під час розгляду справи № 523/18259/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення частки в об`єкті права спільної сумісної власності подружжя в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він вже після ухвалення рішення про стягнення аліментів, працював на судах під закордонним прапором та отримував приблизно 3 000 доларів США за місяць роботи. Відтак відповідно до заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.04. 2013 по справі № 523/3648/13-ц, на думку позивачки, відповідач зобов`язаний щомісячно сплачувати аліменти в розмірі 1/3 від його доходу, тобто 3 000/3 = 1 000 доларів США за 1 місяць перебування відповідача в рейсі (коли він працює за кордоном), що всупереч ст. 129-1 Конституції України відповідач не здійснював. Станом на 15 лютого 2020 року борг із сплати аліментів відповідно до наведеного складає 1089406 гривень 50 копійок, відповідач їх не сплачує, державні виконавці на думку позивачки вказане судове рішення належним чином не виконують, також ігнорують зазначені вище ухвали суду, якими їх зобов`язано вчинити певні дії для забезпечення належного виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.04. 2013 по справі № 523/3648/13-ц. Відповідно до правової позиції ВС, викладеної в постанові від 06.06.2018 по справі № 756/13754/14-ц, в силу ст. 195 СК України незгода заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами свідчить про виникнення спору між сторонами виконавчого провадження (стягувачем і боржником) щодо розміру заборгованості по аліментам, який підлягає вирішенню судом в порядку позовного провадження з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом. Враховуючи наведене позивачка звернулась до суду вже із зазначеним новим позовом. На адресу суду 14 лютого 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення розміру заборгованості та їх стягнення. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 03 березня 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення розміру заборгованості та їх стягнення було залишено без руху. Постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено , ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року про залишення позову без руху скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. 06 жовтня 2020 року зазначена цивільна справа повернулась до суду першої інстанції з Одеського апеляційного суду. 06 жовтня 2020 р. провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 26 лютого 2021 року (а.с. 161-164) відповідачем [PERSON] надано письмові пояснення по суті позовних вимог [PERSON] . Проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. також зазначив, що 24 березня 2016 року начальником Суворовського ВДВС ОМУЮ В. О. Коваленко було затверджено перерахунок державного виконавця Федорченко Л. В., з якого вбачається, що заборгованість боржника [PERSON] по аліментам станом на 01.02.2016 року відсутня, переплата склала 35407 грн. 17 коп. 19 квітня 2021 року прийнято до розгляду заяву представника позивача-адвоката Ореза Валентина Павловича про зменшення розміру позовних вимог, що подана в рамках розгляду цивільної справи №523/2519/20. Ухвалою суду від 08 вересня 2021 року визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , (адреси: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ), в призначені судові засідання, у цивільній справі №523/2519/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення розміру заборгованості та їх стягнення. Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи по суті позову. (а.с. 237). В судове засідання позивач не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, її адвокатом Орезом В. П. подано клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 242,243). Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи судом обізнаний належним чином, оскільки в судових засіданнях приймала участь його представник [PERSON] , причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. (а.с. 154,155,159, 192). Свою правову позицію висловив в поясненнях. (а.с. 161-164). Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Суд встановив наступні обставини. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.04.2013 по справі № 523/3648/13-ц стягнуто з відповідача на користь позивача на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] , починаючи з 06 березня 2013 року і до закінчення навчання, а саме до 01 серпня 2016 року, та на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 06 березня 2013 року і до повноліття сина, а саме до [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. (адреса доступу - http://reyestr.court.gov.Ua/Review/31148878). 24.05.2013 було видано відповідний виконавчий лист, який з 21.06.2013 і по час пред`явлення позову перебував на примусовому виконанні в різних відділах державної виконавчої служби (а.с. 6,7), що підтверджується численними скаргами [PERSON] на дії та бездіяльність органів ДВС по котрим проголошені відповідні рішення ухвали. (а.с. 8-20, 109-111). Частиною першою\~статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»\~визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого\~Сімейним кодексом України. У відповідності до частини восьмої\~статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»\~спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Частиною третьою\~статті 195 СК України\~визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Позивачка в своїх позовних вимогах посилалась на (мовою оригіналу): «При цьому 08.06.2017 року під час розгляду справи № 523/18259/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення частки в об`єкті права спільної сумісної власності подружжя в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він вже після ухвалення рішення про стягнення аліментів, працював на судах під закордонним прапором та отримував приблизно 3 000 доларів США за місяць роботи.». Згідно з ч. 3 ст.\~2\~ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3 статті 13\~ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43\~ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. За час розгляду справи стороною позивача заявлялись численні клопотання про витребування доказів, деякі з котрих були задоволені. А саме, ухвалою суду від 24 листопада 2020 року було витребувано від Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) відомості про перетинання кордону України за останні 5\~років по\~теперішній час (час зберігання відповідних відомостей) із зазначенням мети виїзду/в`їзду з/в України/у, на підставі яких документів відбувався перетин кордону, держави прямування, виду транспорту, кількості фактів перетинання тощо боржником, а саме відносно: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП № [NUMBER] , громадянин України, місце реєстрації: [ADDRESS] ). (а.с. 100-102). Відповідно витягу, що наданий Державною прикордонною службою України за вх. №3052 від 08 лютого 2021 року, [PERSON] з 01.02.2016 по 16.10.2020рр. безліч разів перетинав державний кордон України. (а.с. 123). Саме перетинання державного кордону України (без сукупності інших доказів, яких не надано позивачем) не може бути належним доказом того, що відповідач отримував дохід в розмірі 3000 доларів США за місяць роботи за кордоном. Також, ухвалою суду від 11 лютого 2021 року клопотання позивача про витребування доказів було залишено без задоволення та в зазначеній ухвалі також зазначено: «Клопотання [PERSON] , що подане адвокатом Орез В. П. про витребування доказів від відповідача [PERSON] не підлягає до задоволення, оскільки [PERSON] не є особою, яка уповноважена видавати офіційні документи (довідки, контракти і тп.), оскільки такими повноваженнями наділені посадові особи установ з якими відповідач укладав зазначені контракти (якщо укладав)». Позивач або його представник-адвокат Орез В. П. не звертався до суду в порядку ст. 84 ЦПК України про витребування доказів, а саме відомостей щодо контрактів відповідача (якщо такі укладались). Не надано належних доказів того, що відповідач отримував чи отримує зазначений в позовній заяві прибуток (3000 доларів на місяць). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі за недоведеністю.

Outcome: dismissed