Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Генерального директору Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» Кудін А.В., третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Міністерство економіки України про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що з 24.12.2019 року [PERSON] працювала на посаді начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку у сфері інтелектуальної власності ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент). Наказом генерального директора Укрпатенту від 30.06.2021 року № 218-п була звільнена із вказаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. Однак, позивачка зазначає про те, що її звільнення відбулося з багаточисельними порушеннями. [PERSON] вказує на те, що підставами видання зазначеного наказу про звільнення, вказані наказ Укрпатенту від 30.03.2021 року №102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників», письмове попередження про звільнення [PERSON] від 30.04.2021 року, відмова від пропозиції іншої роботи на підприємстві від 26.06.2021 року. Однак, про наявність необхідної згоди профспілкового комітету на її звільнення у тексті наказу нічого не зазначено. Так, позивачка зазначає про те, що 30.04.2021 року вона отримала попередження про звільнення у зв`язку з майбутніми змінами в організації виробництва та праці відповідно до наказів Укрпатенту від 23.03.2021 р. № 33-Н/2021 «Про введення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» та від 30.03.2021 р. № 43-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису», що призведе до скорочення штату та чисельності працівників на підставі Наказу Укрпатенту від 30.03.2021 р. № 102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників». При цьому, як зазначалося у попередженні, посада, яку [PERSON] обіймає, підлягає скороченню з 30.06.2021 року, а вакантні посади, які відповідають її професії (спеціальності), в Укрпатенті відсутні. 10.06.2021 року за №14184/2021 генеральний директор Укрпатенту звернувся до голови профспілкового комітету Укрпатенту з поданням про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників. 25.06.2021 року за №15572/2021 генеральний директор Укрпатенту повторно звернувся до голови профспілкового комітету Укрпатенту з поданням про надання згоди на звільнення позивачки, до якого було додано копію наданої їй пропозиції іншої роботи на підприємстві від 22.06.2021 р. №Вн-2624/2021. У тексті цього подання було зазначено, що 25.06.2021 року в телефонному режимі [PERSON] відмовилась від запропонованої їй посади. Відповідно до вказаної пропозиції позивачці пропонувалася посада фахівця редакційного відділу управління опрацювання та виготовлення документів Укрпатенту з посадовим окладом 9800 гривень. Але профспілковий комітет за кожним з цих подань відмовив у наданні згоди на звільнення [PERSON] . Однак, не дивлячись на відсутність згоди профспілкового комітету на звільнення позивачки, наказом генерального директора Укрпатенту від 30.06.2021 р. №218-п [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників. Окрім того, позивачка вказує на те, що були відсутні будь - які зміни в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників. Так, відповідно до структури, що існувала до 01.07.2021 року, відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності Укрпатенту мало два підрозділи: відділ навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів; відділ забезпечення функціонування центрів підтримання технологій. Структурою підприємства, що введена з 01.07.2021 року, передбачено створення: 1) Управління «Академія інтелектуальної власності», що структурно включає два відділи: відділ забезпечення просвітницьких заходів; відділ підготовки і перепідготовки та підвищення кваліфікації; 2) Управління сфери розвитку інтелектуальної власності, яке також включає: відділ розвитку мережі центрів підтримки технологій та інновацій; відділ міжнародних зв`язків та комунікацій з громадськістю. Тобто відповідно до оновленої структури відділ навчальних програм та просвітницьких заходів фактично було не ліквідовано, а реорганізовано шляхом укрупнення його до Управління «Академія інтелектуальної власності» зі збереженням відповідного функціоналу вказаного відділу, який існував раніше. Основним завданням Управління «Академія інтелектуальної власності», як і підрозділу, який позивачка очолювала, є реалізація завдань, прийнятих на себе Україною в особі Мінекономіки відповідно до Меморандуму з Всесвітньою організацією інтелектуальної власності» від 3 жовтня 2019 р. (далі - Меморандум) щодо створення та розвитку Національного навчального центру інтелектуальної власності (далі - Навчальний центр). Інформація про укладений Меморандум та cтан його виконання розміщується періодично на інформаційних ресурсах Укрпатенту та його підрозділів. Проектом зі створення та розвитку Навчального центру позивачка керувала з дня укладення Меморандуму, так як з 01.10.2019 року була призначена на посаду керівника Академії інтелектуальної власності Державної організації «Національний офіс інтелектуальної власності» й до дня звільнення з Укрпатенту. Таким чином, з 01.07.2021 року зміни в організації виробництва та праці Укрпатенту, оновлення його організаційної структури та штатного розкладу підрозділу, на який покладається виконання завдань Навчального центру відповідно до вказаного Меморандуму, не призвели до припинення функціоналу та завдань, покладених на відділ навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів. Зазначені завдання виконує Управління «Академія інтелектуальної власності», а Меморандум продовжує свою дію. При таких обставинах вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності твердження роботодавця про відсутність вакантних посад, які відповідають її професії (спеціальності) в Укрпатенті на момент проведення скорочення. Однак, у зв`язку із зміненням організаційної структури керівні посади та посади фахівців у новоутвореному управлінні пропонувалися працівникам з інших підрозділів, які не займалися раніше ані просвітницькими заходами, ані складанням програм підготовки та перепідготовки фахівців у сфері інтелектуальної власності та не мають відповідної кваліфікації та досвіду роботи з відповідного напрямку. Також, [PERSON] зазначає про те, що при ухваленні наказу про її звільнення відповідач не дотримав вимоги ч. 1 ст. 42 КЗпП України про наявність у позивачки переважного права на залишення на роботі як працівника з високою кваліфікацією та продуктивністю праці. Зокрема, досвід роботи позивачки у сфері інтелектуальної власності становить понад 13 років. Досвід викладацької діяльності дозволяв їй на високому професійному рівні забезпечувати проведення просвітницьких заходів Укрпатенту у сфері інтелектуальної власності, а саме у якості спікера у таких заходах, має науковий ступінь доктора та вчене звання доцента кафедри інтелектуальної власності та корпоративного права. Також, відповідачем було порушено вимоги ст. 49-2 КЗпП України, зокрема не запропонував [PERSON] всю наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю. Фактично Адміністрація підприємства з урахуванням того, що функціонал відділу перейшов до управління, у структурі якого два відділи та відповідні посади начальників управління та відділу (заступників відділу) та відповідно фахівців - професіоналів у сфері інтелектуальної власності мав можливість запропонувати відповідну посаду з врахуванням переважного права залишення на роботі, рівня кваліфікації, продуктивності праці та тривалості роботи у підрозділі. Окрім того, позивачки зазначила про те, що посилання відповідача на те, що 25.06.2021 року вона у телефонному режимі нібито відмовилась від запропонованої посади є нічим не підтвердженими вигадками. Хоча законодавством не встановлено форму й порядок фіксування відмови працівника від запропонованої йому для роботи посади вважає, що як пропозиція такої посади, так й відмова від неї мали бути зроблені та отримані відповідачем в такий спосіб, щоб у разі виникнення конфліктної ситуації саме він міг документально підтвердити ці факти. У зв`язку із незаконним звільненням [PERSON] було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, втрати нормальних звичних життєвих зв`язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на вищевикладене, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким скасувати наказ Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 30.06.2021 року № 218-п про звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників та поновити [PERSON] на роботі за посадою начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», а також стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 20000,00 грн. як відшкодування моральної шкоди. Суд констатує, що представником відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо поданого позову представник відповідача вказує на те, що ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) є державним підприємством, заснованим на державній власності, що належить до сфери управління Міністерства економіки України. 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності»№ 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Зокрема, згідно із Законом № 703-ІХ: «Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - це державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях». Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 703 - ІХ, НОІВ є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, визначених цим Законом. Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності. На виконання вищевказаних нормативно-правових актів, Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Наказом від 23.02.2021 №362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут Укрпатенту у новій редакції. Відповідно до п. 7.4. Статуту Укрпатенту Генеральний директор Укрпатенту, серед іншого, визначає та затверджує організаційну структуру Підприємства та внесення змін до неї за погодженням з Уповноваженим органом управління. Зазначене положення Статуту кореспондується з ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, згідно якої підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Таким чином, у відповідача, дійсно, відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлені новими завданнями, що стоять перед НОІВ. 30.04.2021 року начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів [PERSON] було знайомлено з попередженням про майбутнє звільнення, у якому повідомлялося про скорочення з 01.07.2021 року посади начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів, у зв`язку з чим позивач 30.06.2021 року підлягає звільненню на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки з 01.07.2021 року був ліквідований відділ навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності та, відповідно, скорочені усі посади цього відділу, в тому числі і начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів, що була єдиною у відповідача, то й переважне право на залишення позивача на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України, не могло бути застосованим. Разом з тим, з метою працевлаштування [PERSON] , 22.06.2021 року їй було запропоновано вакантну посаду, а саме посаду фахівця редакційного відділу, що з`явилася раптово, у зв`язку із звільненням 18.06.2021 року [PERSON] за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, 25.01.2021 року [PERSON] зателефонувала начальнику відділу кадрів [PERSON] та повідомила про те, що вона відмовляється від іншої роботи на підприємстві, зокрема, від запропонованої їй посади. Інших вакантних посад (іншої роботи), які б відповідач міг запропонувати [PERSON] не було, адже з моменту попередження позивача про майбутнє звільнення та до її звільнення до Укрпатенту не приймалися нові працівники, крім призначення на посаду заступника Генерального директора [PERSON] , який призначається на посаду центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Таким чином, твердження позивача про те, що їй не було запропоновано вакантної посали на підприємстві не відповідає дійсності. Щодо відсутності згоди профспілкового комітету на звільнення, то представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказує на те, що у рішенні Профспілкового комітету профспілки Укрпатенту, що оформлене листом Р-23/06 № 23/в від 29.06.2021 року відсутнє будь - яке обґрунтування та посилання на відповідні пункти ст. 42 КЗпП України з відповідними підтверджуючими документами. А тому звільнення [PERSON] без згоди профспілкового комітету було законним. Щодо заподіяної моральної шкоди, представник відповідача зазначив у відзиві на позову заяву, що така вимога є необґрунтованою та не підтверджена жодним належним доказом. Суд констатує, що позивачкою [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому просила суд задовольнити даний позов в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в останнє судове засідання не з`явилася. Однак, у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, просила суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 30.06.2021 року № 218-п про звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників та поновити [PERSON] на роботі за посадою начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», а також стягнути з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 20000,00 грн. як відшкодування моральної шкоди. Також позивачка [PERSON] надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити даний позов та провести розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Співаков І.І. в останнє судове засідання не з`явився. Однак, у попередньому судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні даного позову. Також, представник відповідача Співаков І.І. надав суду заяву, в якій проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, та просив суд провести розгляд даної справи за відсутності представника відповідача. Третя особа Генеральний директор ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудін А.В. в судове засідання не з`явився, із будь - якими заявами чи клопотаннями до суду не звертався. Представник третьої особи Міністерства економіки України в судове засідання не з`явився, із будь - якими заявами чи клопотаннями до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, включаючи можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь - яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. По справі встановлено, що гр. [PERSON] . Наказом № 429-п від 23.12.2019 року була прийнята на роботу до Держаного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на посаду начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності за переведенням з Державної організації «Національний офіс інтелектуальної власності». Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки [PERSON] від 23.12.2019 року (Т. 1 а.с. 10 - 26). Листом генерального директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіна А. № Вн-1372/2021 від 30.04.2021 року [PERSON] було попереджено про скорочення посади начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності, а тому вона підлягає звільненню 30.06.2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Також вказаним листом позивача було повідомлено про те, що вакантні посади, якій відповідають її професії (спеціальності) в Укрпатенті відсутні. Згідно зазначеного вище листа підставою скорочення посади позивача слугували майбутні зміни в організації виробництва і праці ДП «Український інститут інтелектуальної власності» відповідно до наказів Укрпатенту від 23.03.2021 року № 33-Н/2021 «Про ведення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» та від 30.03.2021 року № 41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису», що призведе до скорочення штату та чисельності працівників, на підставі наказу Укрпатенту від 30.03.2021 року № 102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників» (Т. 1 а.с. 27). У подальшому, Наказом генерального директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіна А.В. № 218-п від 30.06.2021 року [PERSON] звільнено з посади начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності, у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (Т. 1 а.с. 18). З`ясувавши позиції сторін, а саме твердження позивача та заперечення представника відповідача, викладених у судовому засіданні, а також у позовній заяві та відзиві на позовну заяву, дослідивши аргументи сторін на надавши оцінку наданим суду доказам, суд доходить наступних висновків по справі. І. Висновок суду щодо наявності змін в організації виробництва і праці, а також скорочення чисельності та штату працівників. Згідно приписів ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Вказана стаття закріплює безпосереднє право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Отже, суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний, зокрема, перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями досліджувати питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників. Даний висновок закріплений у постанові КЦС ВС від 29.09.2021 року за результатами розгляду справи № 263/8207/18, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з роз`ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» скорочення чисельності або штату працівників може бути одним з різновидів вдосконалення виробництва. При цьому скорочення чисельності та скорочення штату не тотожні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату ? зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому, одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися. По справі встановлено, що Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) є державним підприємством, заснованим на державній власності, що належить до сфери управління Міністерства економіки України. 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності»№ 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Зокрема, згідно із Законом № 703-ІХ: «Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - це державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях». Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 703 - ІХ, НОІВ є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, визначених цим Законом. Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності. На виконання вищевказаних нормативно - правових актів, Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Наказом від 23.02.2021 №362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут Укрпатенту у новій редакції (Т. 1 а.с. 105 - 139). Відповідно до п. 7.4. Статуту Укрпатенту Генеральний директор Укрпатенту, серед іншого, визначає та затверджує організаційну структуру Підприємства та внесення змін до неї за погодженням з Уповноваженим органом управління. Суд констатує, що зазначене положення Статуту кореспондується з ч. 3 ст. 64 ГК України, згідно якої підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Генеральним директором ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіним А.В. 26.02.2021 року було затверджено нову організаційну структуру, яка 01.03.2021 року була погоджена Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства (Т. 1 а.с. 143). Згідно Наказу Генерального директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіна А.В. № 41-з від 30.03.2021 року «Про затвердження та введення в дію штатного розпису», штатний розпис Укрпатенту вводить в дію з 01.07.2021 року. Відповідно до вказаної нової організаційної структури було створене Управління «Академія інтелектуальної власності» та Управління розвитку сфери інтелектуальної власності. З наявного в матеріалах справи Наказу № 102-п від 30.03.2021 року «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників» вбачається, що скороченню підлягала посада начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності, яку обіймала позивачка [PERSON] . Також вказаним вище наказом підлягали ліквідації наступні структурні підрозділи Укрпатенту: відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності, а також відділ начальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності. Судом встановлено, що одночасно зі скороченням одних посад було введено інші посади із розширеним колом професійних обов`язків, що є цілком допустимим та законним згідно з роз`ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 "Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації". Таким чином, з наданих представником відповідача штатних розписів вбачається, що згідно із затвердженими змінами повністю ліквідовувався відділ навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів, відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності, і посади з цих підрозділів за встановленим переліком підлягали скороченню, а тому суд доходить висновку, що у ДП «Український інститут інтелектуальної власності» дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці та мало місце скорочення штату. ІІ. Висновок суду щодо правомірності звільнення [PERSON] . Як було вище зазначено, листом генерального директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності» Кудіна А. № Вн-1372/2021 від 30.04.2021 року [PERSON] було попереджено про скорочення посади начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності, а тому вона підлягає звільненню 30.06.2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Також вказаним листом позивача було повідомлено про те, що вакантні посади, якій відповідають її професії (спеціальності) в Укрпатенті відсутні. Згідно зазначеного вище листа підставою скорочення посади позивача слугували майбутні зміни в організації виробництва і праці ДП «Український інститут інтелектуальної власності» відповідно до наказів Укрпатенту від 23.03.2021 року № 33-Н/2021 «Про ведення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» та від 30.03.2021 року № 41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису», що призведе до скорочення штату та чисельності працівників, на підставі наказу Укрпатенту від 30.03.2021 року № 102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників» (Т. 1 а.с. 27). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно приписів ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Тобто, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Вказаний висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 04.09.2020 року за результатами розгляду цивільної справи № 760/26233/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Обґрунтовуючи свої заперечення проти даного позову представник відповідача вказував на те, що 22.06.2021 року [PERSON] було запропоновано вакантну посаду, а саме посаду фахівця редакційного відділу, що з`явилася раптово, у зв`язку із звільненням 18.06.2021 року [PERSON] за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, 25.01.2021 року [PERSON] зателефонувала начальнику відділу кадрів [PERSON] та повідомила про те, що вона відмовляється від іншої роботи на підприємстві, зокрема, від запропонованої їй посади. Інших вакантних посад (іншої роботи), які б відповідач міг запропонувати [PERSON] не було. Суд констатує, що до матеріалів відзиву на позовну заяву представником відповідача було додано Акт № 54 від 25.01.2021 року, складений працівниками ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (начальник відділу кадрів [PERSON] , інспектор з кадрів відділу кадрів [PERSON] та інспектор з кадрів відділу кадрів Мірошник О.В.) про те, що 25.06.2021 року в кабінеті відділу кадрів Укрпатенту № 206 на мобільний телефон начальника відділу кадрів зателефонувала [PERSON] та повідомила, що вона відмовляється від іншої роботи на підприємстві, зокрема, від посади фахівця редакційного відділу управління опрацювання та виготовлення документів Укрпатенту, що була їй запропонована 22.06.2021 року. Однак, дослідивши матеріали справи, поза увагою суду не можуть бути залишені наступні встановлені судом обставини. Представником позивачки [PERSON] було зроблено адвокатський запит першому заступнику Генерального директора ДП «Український інститут інтелектуальної власності», у відповідь на який листом № вих-7595/2022 від 19.08.2022 року надано копію листа № Вн-1377/2021 від 30.04.2021 року про попередження про звільнення працівника [PERSON] (Т. 2 а.с. 191 - 192). Так, із вказаного листа вбачається, що гр. [PERSON] була попереджена про скорочення посади професіонала з інтелектуальної власності відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності, а тому вона підлягає звільненню 30.06.2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Згідно зазначеного вище листа підставою скорочення посади позивача слугували майбутні зміни в організації виробництва і праці ДП «Український інститут інтелектуальної власності» відповідно до наказів Укрпатенту від 23.03.2021 року № 33-Н/2021 «Про ведення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» та від 30.03.2021 року № 41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису», що призведе до скорочення штату та чисельності працівників, на підставі наказу Укрпатенту від 30.03.2021 року № 102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників». Проте, у вказаному попередженні гр. [PERSON] було запропоновано іншу роботу на підприємстві, а саме: - посаду професіонала з інтелектуальної власності відділу забезпечення просвітницьких заходів управління «Академія інтелектуальної власності» Укрпатенту. Суд зауважує, що попередження про звільнення позивачки [PERSON] та гр. [PERSON] мало місце одного і того ж дня, а саме 30.04.2021 року. Проте, беручи до уваги нумерацію листів «Попередження про звільнення», суд констатує, що [PERSON] було швидше попереджено про звільнення ніж гр. [PERSON] , а саме номер листа про попередження [PERSON] про звільнення є № Вн-1372/2021, тоді як [PERSON] - № Вн-1377/2021. В сукупності із вказаних доказів, судом встановлено, що відповідачем у листі про попередження про звільнення [PERSON] зазначено про те, що вакантні посади в Укрпатенті, які відповідають її професії відсутні, тоді як в листі про попередження про звільнення [PERSON] , який було складено того ж дня, однак пізніше, останній було запропоновано посаду професіонала з інтелектуальної власності відділу забезпечення просвітницьких заходів управління «Академія інтелектуальної власності» Укрпатенту. Даний факт свідчить про те, що на момент попередження позивачки [PERSON] про звільнення у відповідача була наявна посада у новоствореному управлінні «Академія інтелектуальної власності» Укрпатенту, а саме посада професіонала з інтелектуальної власності відділу забезпечення просвітницьких заходів. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідач ДП «Український інститут інтелектуальної власності» не належним чином виконало вимоги ст. 49-2 КЗпП України, а саме не запропонувало [PERSON] всю наявну в установі роботу, тобто вакантні посади як за професією та спеціальністю позивача. В той же час, суд не погоджується із твердженням сторони позивача, про те, що ДП «Український інститут інтелектуальної власності» при звільненні [PERSON] було порушено ст. 42 КЗпП України щодо переважного права позивачки на залишення на роботі з огляду на наступне. Згідно приписів ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України. Проте право на залишення на роботі, передбачене ч. 1 ст. 42 КЗпП України не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організації структури), оскільки переважне право не є тотожним переважному право на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах. Вказаний висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 09.04.2020 року за результатами розгляду цивільної справи № 760/21020/15-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Суд наголошує, що у випадку розгляду даної справи відбувалось повне скорочення відділу навчальних програм та забезпечення просвітницький заходів відділення розвитку відносин у сфері інтелектуальної власності та всіх посад у цьому відділ, в тому числі посади начальника відділу, яку [PERSON] . Щодо твердження сторони позивача про те, що її було звільнено в супереч відсутності згоди профспілкового комітету на звільнення, суд вважає таке безпідставним з огляду на наступне. Згідно вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Відповідно до ч. 6 ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Судом встановлено, що 10.06.2021 року за №14184/2021 генеральний директор Укрпатенту звернувся до голови профспілкового комітету Укрпатенту з поданням про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників. 25.06.2021 року за №15572/2021 генеральний директор Укрпатенту повторно звернувся до голови профспілкового комітету Укрпатенту з поданням про надання згоди на звільнення позивачки, до якого було додано копію наданої їй пропозиції іншої роботи на підприємстві від 22.06.2021 р. №Вн-2624/2021. Профспілковий комітет Первинної профспілкової організації ДП «Український інститут інтелектуальної власності» своїм рішенням, що оформлене листом Р-23/06 № 23/в від 29.06.2021 року, не надав згоди на звільнення начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів [PERSON] (Т. 1 а.с. 34). Обґрунтовуючи свою незгоду із звільненням позивачки профспілковий комітет зазначив про те, що на повторному засіданні [PERSON] відмовилася від запропонованої посади фахівця редакційного відділу управління опрацювання та виготовлення документів Укрпатенту. А тому, з урахуванням інформації наданої [PERSON] та [PERSON] профспілковий комітет, на підставі ст. 42 КЗпП України не надає згоди на звільнення [PERSON] . Згідно із ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ст. 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 20.06.2019 року за результатами розгляду справи № 266/1664/18, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Надавши оцінку рішенню Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ДП «Український інститут інтелектуальної власності», що оформлене листом Р-23/06 № 23/в від 29.06.2021 року про відмову у наданні згоди на звільнення позивачки, суд зауважує, що таке рішення не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. У висновку не міститься будь - яких даних щодо фактичних обставин і підстав звільнення позивачки, її ділових і професійних якостей. А тому, суд доходить висновку, що відповідач мав право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови. Однак, врахуючи те, що судом зайшло своє підтвердження при звільненні [PERSON] порушення відповідачем ДП «Український інститут інтелектуальної власності» вимоги ст. 49-2 КЗпП України, суд доходить висновку, що наказ Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 30.06.2021 року № 218-п про звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату і чисельності працівників підлягає скасуванню, у зв`язку з чим [PERSON] слід поновити на роботі за посадою начальника відділу навчальних програм та забезпечення просвітницьких заходів Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності». ІІІ. Висновок суду щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовну вимог в цій частині [PERSON] вказує на те, що у зв`язку із незаконним звільненням їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, втраті нормальних звичних життєвих зв`язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки вона втратила роботу та засоби для існування. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно приписів ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 10.02.2021 року за результатами розгляду справи № 761/24143/19, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно приписів ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості Розмір відшкодування моральної шкоди, зазначений у позовній заяві, вимогам розумності та справедливості не відповідає. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується з доводами позивачки про те, що внаслідок незаконного звільнення з роботи, що сталося з вини відповідача, вона зазначала зазнала душевних стражданнях, припинення нормальних звичних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя через втрату роботи та засобів для існування. При визначенні розміру моральної шкоди яка підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивачки, то суд враховує характер та обсяг фізичних, душевних страждань, які вона зазнала в результаті звільнення з роботи, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Однак, виходячи із засад розумності, об`єктивності, виваженості і справедливості, суд приходить до переконання, що заявлена позивачем моральна шкода в розмірі 20000,00 грн. є надмірною, а тому дана вимога підлягає частковому задоволенню в частині розміру моральної шкоди у сумі 5000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81, ч. 6 ст. 80 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про часткову доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для часткового задоволені позовних вимог та захисту порушеного права позивача в судовому порядку. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 908,00 грн. (за позовну вимогу про скасування наказу та поновлення на роботі), встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2021 року (рік звернення до суду з даним позовом), а також на користь позивачки [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн. (за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди). Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі наведеного,

Outcome: partial