Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

[PERSON] через свого представника 30.08.2022 року звернулася в Залізничний районний суд м.Львова з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Свої позовні\~вимоги обґрунтовує\~тим,\~що з\~28.09.2012\~року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку 18.03.2022 року, і від спільного подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають з матір`ю [PERSON] , а відповідач бачиться із дітьми, однак з його сторони постійно відбуваються провокації, насильство та жорстокість. У зв?язку із застосування психологічного та фізичного насильства зі сторони відповідача до позивача та їхніх дітей, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду для встановлення місця проживання дітей з матір?ю, оскільки саме матір забезпечує належний рівень їх фізичного та психічного здоров?я, добробут, займається їх вихованням та навчанням, а також відвідуванням дітьми різних гуртків саморозвитку. Ухвалою від 15.09.2022 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, при цьому 05.09.2022 року подав заяву, в якій позов визнав, просить розглядати справу за його відсутності за наявними у справі доказами, що є його правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України. Представник третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, зазначивши, що, Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опіки та піклування, надано висновок про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, оскільки відповідач позов визнає. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено,\~що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 18.03.2022 року розірвано в судовому порядку (а.с.7-9), та від спільного подружнього життя мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] (а.с.12) та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Також встановлено, що діти на даний час проживають з матір?ю за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області від 07.02.2022 року на адвокатський запит адвоката Станько І. вбачається, що в період з березня 2014 року по січень 2022 року [PERSON] неодноразово зверталася до ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області щодо неправомірних дій її чоловіка [PERSON] . За результатами розгляду звернень [PERSON] щодо неправомірних дій її чоловіка [PERSON] протоколи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не складались (а.с.16-17). Покликання позивача про те, що внаслідок психологічного тиску та емоційного стресу у [PERSON] , 22.09.2012 року проявилася тривожність і неврологічний тік, суд не приймає до уваги, оскільки з долученої позивачем до матеріалів справи довідки про огляд невролога від 28.06.2022 року (а.с.14) не вбачається що неврологічний тік у [PERSON] відбувся наслідок психологічного тиску відповідача. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із положенням ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно з ч.1 ст.8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Зі змісту ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини. Відповідно до ч.1,2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.1, 2 ст.161 СК України у разі якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров?я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має постійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст.3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв?язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові №310/3195/18 від 29.07.2020 року. Відповідно до ч.4, 5\~\~ст. 19 СК України\~при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.\~\~Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №260001-вих-108560 від 07.12.2022 року цей орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.45-46). Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст.206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене та те, що малолітні [PERSON] \~та [PERSON] \~проживають разом\~із матір`ю,\~яка забезпечує\~необхідні умови\~їх проживання,\~\~виховання\~та матеріального\~забезпечення, а відповідач визнав позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси дитини, суд вважає, що позовні вимоги\~позивача про\~визначення місця\~проживання дітей\~разом з\~матір?ю обґрунтованими\~та такими,\~що підлягають\~задоволенню. Відповідно до вимог ст.141\~ЦПК України судовий збір в розмірі 992,40 грн., сплачений позивачем, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.1).

Outcome: approved