Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за недійсним правочином, а саме просять суд стягнути з відповідача вартість квартири [ADDRESS] в розмірі 686200,00 грн., по 343100,00 грн. кожному. Також просять вирішити питання судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 31.01.2013 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.2. договору купівлі-продажу квартира була придбана позивачами у спільну часткову власність, кожному по 1/2 частці. Згідно з п. 3.2. договору купівлі-продажу позивачами передано відповідачу кошти у розмірі 32830,00 грн. (по 16415,00 грн. кожним) перед підписанням договору. В подальшому, 01.03.2020 року, приватним нотаріусом засвідчено заяву відповідача [PERSON] про отримання від позивачів решти суми коштів в розмірі 51670,00 грн. (по 25835,00 грн. від кожного). Таким чином, позивачі здійснили повний розрахунок за придбану квартиру відповідно до договору купівлі-продажу від 31.01.2013 року. В подальшому, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.10.2015 року, яке постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року залишено в силі, у [PERSON] та [PERSON] витребувано на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Одночасно вирішено усунути перешкоди у користуванні [PERSON] майном, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позивачі вказують, що за таких обставин їх позбавлено як придбаного нерухомого майна - квартири, так і сплачених ними грошових коштів, а тому змушені звернутися до суду за захистом своїх порушених права. При цьому, вартість квартири на момент звернення до суду з позовом становить 686200,00 грн. Таким чином, з посиланням на норми ст.ст. 215, 216, 236, 328, 346, 1212, 1213 ЦК України, позивачі просять стягнути з відповідача кошти у розмірі 686200,00 грн., як компенсація вартості майна, придбаного за недійсним правочином. Так, заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2022 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] \~та [PERSON] по 343100,00 грн. в рахунок\~відшкодування збитків. Також вирішено питання судових витрат по справі. 24.08.2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Маркусь М.І. подав до суду (надійшла до суду 30.08.2022 року) заяву про перегляд заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2022 року по цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за недійсним правочином. Ухвалою суду 01.09.2022 року вказану заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання для розгляду заяви по суті. Ухвалою суду від 14.09.2022 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Маркусь М.І. про скасування заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2022 року задоволено, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2022 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 28.09.2022 року від представника відповідача адвоката Маркусь М.І. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві зазначає, що позивачі чітко визначили підстави та предмет позову, а саме повернення відповідачем безпідставно отриманого майна за недійсним правочином, що також підтверджується нормами матеріального права, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким недійсним правочином позивачі вважають договір іпотеки, який був укладений 02.04.2010 року. Разом з тим, визнання договору іпотеки недійсним взагалі не може зумовлювати будь-яких наслідків для позивачів та відповідача так як такі не були сторонами цього договору. Натомість, договір купівлі-продажу, укладений між сторонами цього спору 31.01.2013 року, недійсним в судовому порядку визнаний не був. Із вказаного слідує, що з підстав, обраних позивачем щодо заявлених вимог, такі не підлягають задоволенню, оскільки не грунтуються на фактичних обставинах справи та суперечать їм. Крім того, позивачі просять стягнути з відповідача вартість спірної квартири за ринковими цінами станом на дату пред`явлення позову. Однак, відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Вказаний випадок не відноситься до тих випадків, який визначений ст. 216 ЦК України та ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, коли існує можливість повернення стороною одержаного за недійсним правочином, за яких передбачено відшкодування вартості одержаного за цінами, які існують на момент відшкодування. 04.10.2022 року від представника позивачів надійшла відповідь на відзив у якій він просить позов задовольнити повністю. Узагальнено представник позивача підтримав відображене в позовній заяві. При цьому акцентував увагу на тому, що при вирішенні цього спору необхідно застосовувати норми матеріального права саме ті, які визначені позивачами в позові. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач у\~судове засідання\~з розгляду\~цієї справи\~не з`явився,\~його представник\~у судовому\~засіданні у\~режимі відеоконференції просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. При цьому акцентував, що суд не може самостійно виходити за межі позовних вимог. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 31.01.2013 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Переста Я.О., зареєстрований в реєстрі за № 273. Відповідно до п. 1.2. договору купівлі-продажу від 31.01.2013 року квартира була придбана позивачами у спільну часткову власність, кожним по 1/2 частці. Згідно з п. 3.2. договору купівлі-продажу позивачами передано відповідачу кошти у розмірі 32830,00 грн. (по 16415,00 грн. кожним) перед підписанням договору, решту суми, а саме 51670,00 грн., зобов`язались оплатити пізніше. При цьому, в п. 6.1. договору купівлі-продажу від 31.01.2013 року сторони домовилися про те, що продавець, відповідач по справі, надає свою згоду на державну реєстрацію права власності покупцям, позивачам по справі, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до повного розрахунку. Право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано 31.01.2013 року за реєстраційним номером 1981121104, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 18.06.2021 року № 262376893. Одночасно судом також встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.10.2015 року, яке постановою Верховного Суду від 04.12.2019 року залишено в силі, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] задоволено та витребувано, зокрема, у [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Одночасно вирішено усунути перешкоди у користуванні [PERSON] майном, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . При розгляді вказаної справи судом встановлено, що « [PERSON] та [PERSON] відповідають критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності на спірне майно не знали про його незаконне відчуження [PERSON] у [PERSON] . Отже, обставини по справі у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права, яке не визнається відповідачами та фактичної наявності всіх складових елементів правової конструкції, передбаченої ст. 388 Цивільного кодексу України. При цьому, правова природа правочину, на підставі якого Квартира опинилася у власності [PERSON] (дарування, купівля продаж, платний, безоплатний) не впливає на можливість застосування до спірних правовідносин ст. 388 Цивільного кодексу України, при наявності вищевказаних фактичних даних.». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо витребування квартири [ADDRESS] у позивачів встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. У ч. 1 та п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. При цьому особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (п. 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (п. 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у п.п. 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19). У зв`язку з цим суд звертає увагу на таке. Обґрунтовуючи позов, позивачі вказують на норми ст.ст. 215, 216, 236, 328, 346, 1212, 1213 ЦК України та просять суд стягнути з відповідача кошти у розмірі 686200,00 грн. Так,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~216\~ЦК України\~недійсний правочин\~не створює\~юридичних наслідків,\~крім тих,\~що пов`язані\~з його\~недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Саме ці правові норми лягли в обґрунтування позову. Таким чином позивачі просять суд застосувати саме такий механізм судового захисту, який полягає в поверненні безпідставно набутого майна, оскільки підстава, на якій воно було набуте, відпала. Визначаючись з характером спірних правовідносин, співставляючи його з обраним позивачами способом захисту, судом встановлено наступне. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). У ч. 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з ст. 660 ЦК України якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем. Частина 1 ст. 661 ЦК України встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Виходячи зі змісту норми ст. 661 ЦК України обов`язок продавця відшкодувати покупцеві збитки виникає за умови існування в сукупності наступних юридичних фактів: 1) існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору купівлі-продажу, до моменту укладення такого договору; 2) вилучення в покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; 3) покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору. Тому підставою для відшкодування збитків за ст. 661 ЦК України є виключно об`єктивні обставини, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 цієї статті, із сукупною наявністю яких закон пов`язує обов`язок продавця здійснити відшкодування покупцеві завданих збитків. При цьому, ст. 661 ЦК України слід розглядати в сукупності із ст. 660 ЦК України, яка знімає з продавця тягар відповідальності у разі, якщо продавець не брав участі в судовому процесі (щодо витребування майна з чужого незаконного володіння) та доведе, що взявши участь, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Враховуючи наведене, існування обставин, визначених ч. 2 ст. 660, ч. 1 ст. 661 ЦК України, є імперативною підставою для відшкодування покупцеві завданих йому внаслідок вилучення майна збитків і таке відшкодування має бути здійснене саме продавцем. Відповідальність продавця згідно з ст. 661 ЦК України є імперативною нормою при наявності перерахованих вище об`єктивних обставин та не потребує доведення складу цивільного правопорушення, оскільки продавець залучається до розгляду справи про витребування майна і якщо не відверне витребування майна, тоді повинен відповідати за завдані збитки. Таким чином, спеціальна норма (ст. 661 ЦК України) має переважне застосування перед нормою загальною (ст. 614 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (п. 93), від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц (п. 63), від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 125.6.3))». Таким чином суд приходить до висновку, що в цьому спорі з метою ефективного захисту порушеного права позивачів необхідно застосовувати правовий механізм, передбачений положеннями ст. 661 ЦК України, який, зокрема, полягає у відшкодуванні збитків. Вирішуючи питання про можливість судом самостійно застосувати положення та правовий механізм, передбачені ст. 661 ЦК України, суд однозначно враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо справжньої правової природи правовідносин сторін та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Із вказаного слід зробити однозначний висновок, що помилкове посилання позивачів не на ті норми закону, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Разом з тим, в цьому випадку судом звертається увага на таке. Дійсно, ухвалюючи заочне рішення у цій справі, суд вважав за можливе застосувати принцип jura novit curia («суд знає закони») та самостійно застосовував правовий механізм, передбачений положеннями ст. 661 ЦК України, для захисту прав позивачів. В той же час, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.07.2022 року ухвалено за відсутності можливості сторони відповідача подати свої заперечення. Відтак, вирішуючи спір вже в цьому процесі, суд зобов`язаний враховувати доводи вже обох сторін, де сторона відповідача особливу увагу акцентувала на невірно обраний позивачем спосіб захисту та на неможливість суду виходити за межі заявлених позовних вимог. У зв`язку з цим, проаналізувавши аргументацію позивачів, суд приходить до висновку, що ними у цьому спорі з-поміж того, що послалися не на ті норми права, тобто помилилися з правовими підставами позову, що суд міг би усунути самостійно, а й фактично обґрунтовують свої вимоги тим, що у відповідача зберігається безпідставно набуте майно. Слід відзначити, що реституція та повернення безпідставно набутого майно, що лягло в обґрунтування позову, є абсолютно відмінним від механізму відшкодування збитків, який слід в цьому спорі застосувати. Суму 686200,00 грн., яка є предметом цього спору, позивачі обґрунтовують як безпідставно набуте майно, яке підлягає поверненню, а не як розмір завданих ім. збитків. Більше того, сторона позивача наполягає на застосуванні саме зазначеного в позові механізму судового захисту, що, зокрема, підтверджується позицією представника позивачів у відповіді на відзив від 04.10.2022 року де він звертає увагу на необхідність застосовування норм матеріального права саме тих, які визначені позивачами в позові. Тим більше, після скасування судом заочного рішення від 27.07.2022 року, сторона позивача, знаючи про помилковість правового механізму, який просять суд застосувати, не вжила жодних процесуальних можливостей, в тому числі і передбачених ч. 3 ст. 49 ЦПК України, а наполягала на розгляду первинної редакції позову. Окремо звертається увага, що в цьому випадку відсутні підстави зважати на необізнаність сторони позивача з тонкощами судового процесу, оскільки їх представництво здійснюється професійним адвокатом. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Обрання способу захисту порушеного права, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є суб`єктивним правом кожної особи, на яку покладається тягар відповідальності за неправильно обраний спосіб захисту і за всі наслідки пов`язані з цим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) вказано, що «згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання (п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 2, ч.ч. 1-4 ст. 12, ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є невірно обраний, неефективний, а тому у задоволенні позову слід відмовити. З огляду на це суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам сторін. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed