Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Соснівського районного\~суд м.\~Черкаси з позовною заявою Корпорації «Житлобудінвест-Ч», [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що між нею та Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» 27.02.2008 року укладено договір №65 про дольову участь у будівництві квартири у житловому будинку по [ADDRESS] . Відповідно до п.1.1. договору [PERSON] замовляє у Корпорації будівництво 2-х кімнатної квартири, номер [ADDRESS] , загальною площею 69,0 кв.м. Пунктом 2.1. визначена вартість квартири з урахуванням пункту 1.2. станом на дату укладення договору, яка становить 379\~500 грн. На виконання умов договору позивач відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру серії 02ААА3 від 04.03.2008 року внесла оплату у сумі 379\~500 грн., тобто виконала обов`язки за договором. Договором визначений строк завершення будівництва та прийняття будинку в експлуатацію 2009 рік (п.4.1. Договору). Відповідно до п.4.3. Договору після завершення будівництва квартира передається Корпорацією за актом приймання-передачі. Представником позивача неодноразово скеровувались адвокатські запити щодо оформлення права власності та виконання умов договору. Натомість, представники позивача отримали відповідь щодо того, що будівництво завершено у листопаді 2017 року. Станом на дату звернення до суду умови договору від 27.02.2008 року №65 не виконані, квартира у власність не передана. Просили на виконання умов 4.1, 4.3 вищевказаного договору визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від\~07.07.2021\~року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 11.11.2021 року до участі в справі залучено співвідповідача [PERSON] , оскільки вона є власником спірної квартири. \~Представник відповідача адвокат Руденко О.І. скерував до суду відзив на позовну заяву в якій заперечував проти позовних вимог. Вказував, що твердження позивача про оплату за договором не відповідає дійсності, оскільки оплата 379\~500 грн. позивачем не вносилась, а квитанція до прибуткового касового ордеру виписана помилково. Позивач після підписання договору 04.03.2008 року з метою гарантування того, що квартира не буде нікому продана попросила виписати їй квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 379500 грн. до внесення коштів. А після внесення коштів в касу, виписати сам приходний касовий ордер і провести ці кошти по бухгалтерії. Однак, кошти так і не були внесені в касу позивача. Тому, у зв`язку з цим квитанція до прибуткового касового ордеру серія 02ААА3 від 04.03.2008року була анульована як помилково виписана, а договір дольової участі №65 від 27.02.2008 року в [PERSON] розірвано, про що існує наказ генерального директора Корпорації «Житлобудінвест-Ч», про що листом від 27.03.2018 року повідомлено позивача, лист вона отримала особисто 05.04.2018 року. Вказував на те, що відповідачем надавалися відповіді на адвокатські запити позивача. Просив суд застосувати до вимог позивача наслідки спливу позовної давності, передбачені ч.4 ст.267 ЦПК України, оскільки позивачу стало відомо про розірвання договору 05.04.2018 року, з цієї дати рахується трирічний строк позовної давності, який сплив у квітні 2021 року. Натомість позов поданий у червні 2021 року. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.\~ \~Представник позивачаадвокат Подплєтьонний С.С. скерував до суду відповідь на відзив, в якій заперечував проти доводів відповідача, вказаних у відзиві. Вказував, що квитанція до прибуткового касового ордеру серія 02ААА3 від 04.03.2008 року не може бути анульована підприємством самостійно, оскільки такий порядок не передбачений діючим на момент видачі квитанції Положенням про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженої постановою правління НБУ від 15.12.2004 року №637. Відтак, квитанція до прибуткового касового ордеру 02ААА3 від 04.03.2008 року є дійсною та підтверджує факт внесення ним грошових коштів у касу відповідача 1. В доданому відповідачем до відзиву повідомленні про врученні листа зазначено лише прізвище позивача, однак відсутній підпис позивача. Отже, додане до відзиву повідомлення про вручення не відповідає вимогам законодавства. Також не додано доказів, що зміст направленого позивачу листа є ідентичним доданому до відзиву листу від 27.03.2018 №121. Просив відмовити у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про порушення її прав у березні 2021 року, при отриманні неповної відповіді на адвокатський запит про те, що будинок зданий в експлуатацію. За таких обставин, просив відхилити доводи відповідача та позов задовольнити, визнати право власності за позивачкою на квартиру [ADDRESS] в силу ст.392 ЦК України. \~\~Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 30.06.2022 року закрито підготовче провадження\~по справі. Представник позивача адвокат Подплєтьонний С.С. в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Додатково зазначав, що квитанція до прибуткового касового ордеру серія 02ААА3 від 04.03.2008 року свідчить про належне виконання позивачкою своїх зобов`язань, а тому договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає. Крім того, в наказі № б/н від 25.03.2008 року йдеться про розірвання договору, а не його недійсність, як це зазначено в листі від 27.03.2018 року. Також, представниками відповідача не зазначено, чому у випадку не оплати [PERSON] сум за договором до неї не звертались з відповідними листами про необхідність належного виконання умов договору. Повідомлення про вручення до рекомендованого листа, який начебто направлялась на адресу позивача про розірвання договору містить печатку іншого підприємства Житлобудінвест-1, а тому такий лист не може бути взятий судом до уваги. Представник відповідача 1- адвокат Руденко О.І. в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту прав. Право власності зареєстровано за іншою особою та позивачем не ставить питання про витребування квартири. Відповідач 2- [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату проведення судового засідання. В матеріалах справи міститься заява її представника про ознайомлення з матеріалами справи. Свідок [PERSON] \~в судовому\~засіданні пояснив,\~що він\~працював керівником\~Корпорації «Житлобудінвест-Ч».\~Дійсно між\~Корпорацією «Житлобудінвест-Ч»\~та [PERSON] \~було укладено\~договір №65\~про дольову\~участь у\~будівництві квартири,\~проте кошти\~за договором\~позивач не\~вносила.\~Попросила виписати\~їй квитанцію\~з метою\~забронювати даний\~об`єкт нерухомості,\~проте фактично\~кошти до\~каси підприємства\~не сплачувала.\~Проте особисто\~він,\~як керівник\~з нею\~не спілкувався.\~Про те,\~що позивач\~не вносила\~кошти свідчить відсутність акту звірки, так як зазвичай він підписується з іншими контрагентами. В подальшому договір було анульовано, про що відповідно до законодавства було винесено наказ. \~ Вивчивши позовну заяву, вислухавши доводи представників позивача та відповідача, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст.\~2,\~12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК). Згідно зі ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. \~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.\~\~ Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, та визнається сторонами в судовому засіданні, що між [PERSON] та Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» 27.02.2008 року укладено договір №65 про дольову участь у будівництві квартири у житловому будинку по [ADDRESS] . Відповідно до п.1.1. договору [PERSON] замовляє у Корпорації будівництво 2-х кімнатної квартири, номер [ADDRESS] , загальною площею 69,0 кв.м. Пунктом 2.1. визначена вартість квартири з урахуванням пункту 1.2. станом на дату укладення договору, яка становить 379\~500 грн. Як вказує сторона позивача, на виконання умов договору позивач відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру серії 02ААА3 від 04.03.2008 року внесла оплату у сумі 379\~500 грн., тобто виконала обов`язки за договором, а тому наявні підстави для задоволення позову та визнання права власності на квартиру номер [ADDRESS] . В подальшому, відповідно до наказу генерального директора Корпорації «Житлобудінвест-Ч» №б/н від 25.03.2008 року, договір дольової участі №65 від 27.02.2008 року в [PERSON] розірвано, оскільки фактично кошти відповідно до умов договору [PERSON] не внесено. Позивач в обґрунтування позовних вимог про визнання права власності посилається на ст.392 ЦК України. З цього приводу суд зазначає наступне. Глава 29\~ЦК України\~присвячена захисту права власності та лише одна стаття регулює питання визнання права власності. Зокрема, у ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вказана стаття є загальною у питаннях захисту права власності, у той час, як захист права власності на нерухоме майно, у тому числі житло, має певні особливості. Водночас, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №296722377 від 27.01.2022, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (відповідач 2) на підставі договору про дольову участь в будівництві №163 від 05.06.2014 року та акту приймання-передачі нерухомого майна №104 від 25.01.2018. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 3\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обмежень» визначено\~принципи державної реєстрації, відповідно до яких, зокрема речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом; правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону. Враховуючи вищевикладене, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19. Наведене є втіленням запровадженого в Україні у сфері обігу нерухомості «принципу внесення», в силу якого право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір), акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідач [PERSON] не є забудовником, спірний об`єкт набула на підставі правочину. Право власності на спірне майно - квартиру номер [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем 2 на підставі договору про дольову участь в будівництві №163 від 05.06.2014 року та акту приймання-передачі нерухомого майна №104 від 25.01.2018. Таким чином, суд погоджується з твердженнями представника відповідача 1 про те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, так як не можна стверджувати про те, що наявні матеріально-правові підстави для визнання права власності на майно за позивачем, право власності на яке офіційно визнано державою та зареєстровано за іншою особою [PERSON] (відповідач 2). Водночас, відповідно до\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положенням\~ст. 610 ЦК України\~визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Суд вважає, що в даному випадку позивач не позбавлений права звернутись з позовом до виконавців договору про відшкодування понесених ним витрат (збитків). Щодо заяви\~представника відповідача\~про застосування\~строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за договором позики) встановлюється тривалістю у три роки. В даному випадку, суд відмовляє позивачу у зв`язку із недоведеністю матеріально-правової вимоги, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає до задоволення. У зв`язку із зазначеним позов про визнання права власності задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК, враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, \~судові витрати необхідно віднести на позивача. \~

Outcome: dismissed