Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він працює на посаді директора в ТОВ «РОШЕН-СТОЛИЦЯ» за адресою: Україна, 03065, місто Київ, вулиця Польова (Солом`янський р-н), будинок 24. У 2021 році на вище вказаному підприємстві також працював [PERSON] , [INFO] , який був його підлеглим. На початку травня 2021 року до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому для придбання автомобіля в позику грошову суму в розмірі 70 000 грн. 00 коп. Так як нарікань з боку роботи [PERSON] на той час не було, 01.05.2021 року [PERSON] за місцем роботи було надано в позику [PERSON] грошові кошти в розмірі 70 000 грн. 00 коп., що підтверджується розпискою [PERSON] , яка власноруч ним була написана та підписана 01.05.2021 р. За умовами вище згаданої розписки, [PERSON] отримав від [PERSON] суму грошових коштів в розмірі 70 000 гривень та зобов`язувався повернути їх до 01.10.2021 р. У визначений термін вказані вище грошові кошти [PERSON] не повернув, на телефонні дзвінки не відповідав та уникав зустрічей із ним. Станом на день подачі позовної заяви [PERSON] все ще борг в сумі 70 000,00 гривень йому не віддав, чим порушив виконання свого зобов`язання. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також навмисного уникнення мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом та просив стягнути суму боргу в розмірі 70 000,00 грн., інфляційні нарахування за весь час прострочення в розмірі 14 092,05 грн., та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1 789,31 грн., а всього - 85 881,36 грн. Ухвалою суду від 09 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивач подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності позивача. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, своїм правом на подання відзиву не скористався, а тому суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 01 травня 2021 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 70 000,00 грн,, які відповідач зобов`язався повернути в повному розмірі до 01 жовтня 2021 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідачем була написана розписка про отримання коштів, згідно якої [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Вишгородським РВ ГУ МВС України, засвідчив отримання грошових коштів в сумі 70 000,00 грн.,та взяв на себе зобов`язання повернути їх не пізніше 01.10.2021 року що підтверджується копією боргової розписки. Станом на момент подачі заяви до суду [PERSON] борг повернуто не було. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі №128/891/20-ц, провадження №61-4560св21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17. Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки від 01 травня 2021 року, яка підписана відповідачем, відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму грошових коштів (суму позики) переданих за договором позики, тобто 70 000,00 грн., що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України. Крім того на користь позивача слід стягнути інфляційні нарахування за весь час прострочення,а також три проценти річних від простроченої суми за період з 02.10.2021 року по 08.08.2022 року згідно ст. 625 ЦК України. Розрахунки інфляційних нарахувань за весь час прострочення,а також трьох процентів річних від простроченої суми за період з 02.10.2021 року по 08.08.2022 року є вірними та сумніву у суду не викликають. Таким чином, суд вбачає наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеної заборгованості в розмірі 70 000,00 грн., інфляційні нарахування за весь час прострочення в розмірі 14 092,05 грн., та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1 789,31 грн., а всього - 85 881,36 грн. Крім того, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved