Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

06.09.2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , ТзОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», про визнання Попереднього договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Ухвалою суду від 08.09.2022 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 23.11.2022 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду, про що постановлено ухвалу суду та повідомлено учасників справи. Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] у вересні 2021року зареєструвала шлюб з [PERSON] . В період окремого проживання чоловік без її відому та письмової згоди, в листопаді 2021 року уклав з ТзОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, яким передбачено, що після укладення основного договору, автомобіль мав бути зареєстрований на його ім`я в одному із сервісних центрів МВС України. При цьому [PERSON] сплатив повну вартість автомобіля. Тобто, її чоловіком фактично було повністю оплачено та придбано автомобіль та також укладено договір стосовно цінного майна без її згоди. Отже, укладений між [PERSON] та ТзОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» договір суперечить вимогам закону. Добровільно розв`язати спір відповідачі відмовляються. Тому, просить суд визнати недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу та стягнути з ТзОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ» на її користь, отримані від попереднього продажу автомобіля, кошти, в сумі 13741,00 доларів США, що в перерахунку у гривнях за офіційним курсом НБУ на дату винесення рішення становить-502489 грн. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] , який представляє інтереси на підставі ордера ХМ № 025023 від 03.11.2022 року подав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримує і просить їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання не з`явився відповідач [PERSON] та представник ТзОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно, належним чином. [PERSON] подав суду заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутності. Суд розглядає справу у відсутності сторін. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , без її відому та письмової згоди в листопаді 2021 року уклав з ТзОВ «ВЕЗЕМ ШИППІНГ», Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, що відповідно до п. 3.1 вказаного договору після укладення основного договору, автомобіль мав бути зареєстрований на його ім`я в одному із сервісних центрів МВС України. При цьому [PERSON] сплатив повну вартість автомобіля - 13741,00 доларів США, що по офіційному курсу НБУ на той час складало 369 088,76 грн. Тобто, відповідачем [PERSON] фактично було повністю оплачено та придбано автомобіль, а також укладено договір стосовно цінного майна. При цьому в позовній заяві [PERSON] вказує, що на укладення договору стосовно цінного майна, а саме витрату сімейних коштів на придбання та наступне оформлення за чоловіком дороговартісного автомобіля, а також Попереднього договору купівлі-продажу № ПКП-10476 транспортного засобу згоду не надавала, а тому просить визнати такий договір недійсним. Частиною 2 статті 65 Сімейного кодексу України, передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ч. 3 цієї статті, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до вимог ст. 635 Цивільного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 208 Цивільного кодексу України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 3 статті 61 Сімейного кодексу України, передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 цього Кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати КЦС від 27.11.2019 року м. Київ, справа № 133/3928/14-ц містяться наступні правові висновки: «Відповідно до ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України правочин, щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласником, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. (Велика палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року (справа № 6-1912цс15), відповідно до якого укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Велика палата Верховного Суду зазначила, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України та ст.. 215 вказаної норми права, надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності». Отже, за правовим висновком Великої палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 21.11.2018 року у справі 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), неважливо, чи знав контрагент про наявність шлюбних відносин та чи діяв він добросовісно в цьому розумінні; рівність прав подружжя дає право тому з подружжя, хто не дав згоди на укладення правочину, оскаржити договір з підстав його недійсності. Виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved