Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

22 листопада 2016 року [PERSON] та [PERSON] (далі позивачі, [PERSON] та [PERSON] відповідно) звернулися в суд з вищевказаним позовом, який обґрунтовують тим, що 16 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 90 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору еквівалентно 454 500 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 13 травня 2022 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 травня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передає в іпотеку банку нерухоме майно - чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Також, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 травня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалась у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] умов кредитного договору. Посилаючись на те, що вказані договори були укладені всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», на вкрай невигідних умовах для позивачів, в іноземній валюті, без індивідуальної ліцензії, з порушенням принципів справедливості, з ознаками обману, ненаданням достовірної інформації щодо умов договорів [PERSON] , [PERSON] просили суд визнати недійними кредитний договір, договори іпотеки та поруки, які укладені 16 травня 2007 року (т.1 а.с.1-7). Заяв про зміну підстав або предмету спору в ході розгляду даної справи від позивачів не надходило. Представник відповідача подав суду відзив, з якого слідує, що [PERSON] оскаржує Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №072-22-02/07 від 16 травня 2007 року та укладені договори забезпечення належного виконання кредитного зобов`язання. Позивачем не оспорюється факт підписання ним вказаних правочинів, а саме 16 травня 2007 року. Обставини, щодо укладення та неналежного виконання кредитного зобов`язання позивачем були встановленні рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.11.2016 року по справі №161/7017/15-ц, яке набрало законної сили 14.12.2016 року та було видано відповідний виконавчий документ. По суті позовних вимог, позивачами не надано жодних правових підстав для визнання правочинів недійсними відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України. Між позивачем та відповідачем було укладено оскаржувані правочини з дотриманням положень чинного законодавства. Більше того, договір іпотеки був посвідчений нотаріально, у зв`язку із чим нотаріусом було роз`яснено позивачу всі права та обов`язки за вказаним правочином та наслідки їх невиконання. Враховуючи те, що обставини укладення та неналежного виконання позивачем кредитного зобов`язання було встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а позивачами не надано жодного доказу в підтвердження своїх доводів, представник відповідача вважає, що позов є безпідставиним, необґрунтованим, таким, що спрямований на уникнення виконання грошового зобов`язання, а тому не підлягає до задоволення (т.1 а.с.199). Також відповідач зробив письмову заяву про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.194) Ухвалою суду від 05 грудня 2020 року замінено у даній справі відповідача - акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника акціонерне товариство «Альфа-Банк». Також судом у грудні 2022 року отримано повідомлення від відповідача, про зміну свого найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк», без зміни організаційно-правової форми та без проведення реорганізації. Вказане підтверджується і відкритими відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.5 ас.112). Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вимоги позову підтримує (т.1 а.с.162). Позивач [PERSON] у судове засідання повторно не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (т.5 а.с.122, 128). Як визначено у п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Оскільки позивач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи не прибув в судове засідання повторно, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи незалежно від причин неявки. Представник відповідача подав заяву, згідно з якою просив провести розгляд справи без його участі, та просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що 16 травня 2007 року між АКБ Укрсоцбанк та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 0702-22-02/07, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 90 000 доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 13 травня 2022 року (т.1 а.с.8-14). З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань перед банком за вищевказаним кредитним договором, між АКБСР «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено іпотечний договір від 16 травня 2007 року, згідно якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно: чотирикімнатну квартиру загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 58,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності (т.1 а.с.15-18). Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 травня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалась у повному обсязі , солідарно відповідати за виконання [PERSON] умов кредитного договору (т.1 а.с.19-20). Рішенням Луцького\~міськрайонного суду\~Волинської області\~від 04\~листопада 2016\~року у\~цивільній справі\~№ 161/7017/15-ц, стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 2 801 925 гривень 68 копійок (т.1 а.с.196-198). Зі змісту цього рішення слідує, що з [PERSON] була стягнута кредитна заборгованість саме за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 0702-22-02/07 від 16 травня 2007 року. Цим же рішенням був встановлений факт отримання [PERSON] грошових коштів за договором. За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, у цивільній справі де брав участь [PERSON] встановлений факт отримання ним грошових коштів за оспорюваним кредитним договором, вказане спростовує твердження позивача про неотримання ним цих коштів, які висловлені в розглядуваній справі як підстави недійсності та нікчемності кредитного договору. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст.203 цього кодексу. У відповідності з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності з роз`ясненнями, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частиною першою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти або бере на себе зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Як вбачається зі змісту оспорюваних кредитного договору та правочинів забезпечення, сторони передбачили усі істотні умови договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо усіх умов, на яких він укладався. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору була надана позичальнику і не оспорювалася ним. Аналіз змісту оспорюваних кредитного договору та правочинів забезпечення свідчить про те, що всі пункти договорів відповідають вимогам чинного законодавства. Будь - яких належних та допустимих доказів про те, що на момент укладення кредитного договору та правочинів забезпечення сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договорів, або було порушено форму укладення договорів, сторони не були ознайомлені з умовами договорів, або не було дійсним волевиявлення сторін, позивачів було введено в оману, суду не надали. Як вбачається з тексту оспорюваних договорів, позичальник [PERSON] та [PERSON] своїм підписом, підтвердили факт ознайомлення зі змістом договорів, з умовами кредитування, за якими наданий кредит, та погодились на їх умови, що свідчить про те, що договори були укладені, з урахуванням волевиявлення позивачів; будь - яких застережень або заперечень при укладенні договорів від позивачів не надходило. Твердження позивачів про те, що їм не було надано повної інформації щодо умов укладення договорів та їх виконання спростовується текстом оспорюваного договору, підписаного позивачем, з якого вбачається, що сума кредиту видана на строк з 16 травня 2007 року по 13 травня 2022 року включно, в розмірі 90 000 доларів США, на споживчі потреби, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі суми 1,5% від суми виданого кредиту, погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами . Протягом певного часу [PERSON] виконував усі умови договору, сплачував усі платежі, що вбачається з розрахунку кредитної заборгованості , який перевірено судом в судовому засіданні, та який міститься в матеріалах справи №161/7017/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь - яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суд вважає, що оскільки при укладенні оспорюваних договорів відповідачем було надано у повному обсязі інформацію стосовно умов кредитування і позивачі не мали претензій щодо умов договорів при їх укладенні та засвідчили свої згоди підписом, доводи позивачів про те, що дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики, є безпідставними. Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , отримавши грошові кошти в розмірі 90 000 доларів США , приступив до виконання договору і не скористався своїм правом, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів», відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору і на протязі певного часу частково його виконував. Не можна погодитися і з доводами позивача про те, що банк не мав права укладати кредитний договір в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в країні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Вимоги щодо наявності генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України при здійсненні банками операцій з валютними цінностями встановлені також Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Основним законодавчим актом, що регулює режим здійснення операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 (далі Декрет), відповідно до п.2 якого резиденти та нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Частиною четвертою статті 6 цього Декрету передбачено, що фізичні особи - резиденти мають право купувати іноземну валюту в уповноважених банках та інших фінансових установах, що одержали ліцензію Національного банку України, або за їх посередництвом - у інших фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також у національного оператора поштового зв`язку, який одержав ліцензію Національного банку України. Частиною 3 ст.533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно зі ст.ст. 19, 47, 49 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається Національним банком України. Банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені та на власний ризик, на власних умовах, незалежно від виду валюти, яка використовується. Статтею 5 Декрету передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних або індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової операції на період, необхідний для такої операції. Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких є операції з надання кредитів в іноземній валюті. Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору, АКБ СР «Укрсоцбанк», мав банківську ліцензію від 29 грудня 2001 року №5 на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-5 ч.1 та ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також дозволи Національного банку України № № 5-2, 5-3 на здійснення валютних операцій, та дозвіл від 29 липня 2003 року на право здійснення банківських операцій, визначених п.1-4 ч.1 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу №22-2 від 29 липня 2003 року. Отже, суд вважає, що укладення оспорюваного кредитного договору і здійснення кредитних операцій за даним договором у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства і підстав для визнання його недійсним у зв`язку з відсутністю банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій немає. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року, справа №522/10104/15-ц. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Оспорювані кредитний договір та правочини забезпечення у даній справі укладено сторонами 16 травня 2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Тому, порушення норм діючого законодавства при укладенні кредитного договору допущено не було. Такий висновок суду відповідає і правовій позиції Верховного Суду України, викладений у справі № 6-190 цс15 від16 вересня 2015 року, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Що стосується доводів позивача про неуповноваженість на укладення кредитного договору службової особи, що підписала його від імені банку, суд зазначає, що банк своїми конклюдентими діями, які виразилися у видачі позивачу [PERSON] грошових коштів, визнав укладеним між сторонами правочин, а отже його представник діяв в межах наданих повноважень. Стосовно позовних вимог про визнання недійсною поруки, суд зазначає таке. Відносини, пов`язані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд. І кн. 5 ЦК. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Цивільний кодекс не визначає переліку істотних умов, які повинен містити договір поруки. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов`язань і при цьому водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: - визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; - обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; - відомості про сторони: кредитора і поручителя; - відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК). Оспорюваний договір поруки особисто підписаний [PERSON] оскільки дана обставина позивачами не спростовувалась, містить всі істотні умови, які необхідні для укладання даного виду правочину, крім того, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції [PERSON] не заявляла клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Таким чином, аналізуючи наведене, та приймаючи до уваги, що позивачі, при укладенні оспорюваних кредитних договорів та договорів забезпечення, діяли свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилися з умовами договорів, без заперечення отримавши кошти в іноземній валюті, певний час позивач виконував умови оспорюваного договору, доказів, які б давали підстави суду визнати недійсними оспорювані договори, не надали, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивачів залишаються за ними. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2017 року №6-1718цс17 зроблений правовий висновок, що договір поруки не є договором на придбання, замовлення, використання продукції для особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, виконанням обов`язку найманого працівника, або договором про намір здійснити такі дії. Отже, поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг банку, а тому в цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, позивач [PERSON] , яка була поручителем за кредитним договором, не може розглядатися як споживач банківських послуг, а тому на її вимоги стосовно визнання недійсним договору поруки не поширювалися правила ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» про звільнення від сплати судового збору. Оскільки при зверненні до суду цей позивач не сплатила судового збору, його слід стягнути з неї в дохід держави, за ставкою для вимоги немайнового характеру, яка діяла на час звернення до суду (551,20 грн.).

Outcome: approved