Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання батьківства, посилаючись на те, що в свідоцтві про народження її неповнолітнього сина [PERSON] відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, однак справжнім батьком дитини є відповідач. Позивач просить суд визнати батьківство [PERSON] щодо дитини [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги не визнав, просив справу розглянути за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 06 грудня 2018 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Відповідно до зазначеного свідоцтва батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] . Реєстрацію народження дитини здійснено за заявою матері з її слів, відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Відповідно до ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Згідно ч. 3 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК ( 1618-15 ) рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК ( 1618-15 ), згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК ( 1618-15 ) може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем разом з позовною заявою надано експертний висновок про біологічне батьківство №MG19-62421 від 18 лютого 2019 року, в якому зазначено, що біологічне батьківство [PERSON] відносно дитини [PERSON] не може бути виключене, ймовірність батьківства: 99,9999%. Однак судом встановлено, що вказаний висновок не відповідає вимогам ЦПК України, в ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Крім того, експертний висновок про біологічне батьківство №MG19-62421 від 18 лютого 2019 року містить інформацію, що зразки ДНК, при аналізі яких були отримані вищевказані дані, не були взяті відповідно до встановленої юридичної процедури для надання результатів ДНК аналізу в судовій інстанції. Відповідач у ході судового розгляду зазначив, що має сумніви з приводу правдивості наданого висновку, заперечував проти визнання його батьком дитини без достатніх доказів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Ухвалою суду від 19 липня 2022 року призначена судова молекулярно-генетична експертизи, проведення якої доручено КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи». На розгляд експертів поставлені наступні питання: Чи наявне кровне споріднення між громадянином України [PERSON] , [INFO] , та громадянином України [PERSON] , [INFO] , народженим громадянкою України [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю (РНОКПП - [NUMBER] )?.Чи є громадянин України [PERSON] , [INFO] , біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , народженого громадянкою України [PERSON] , [INFO] , яка є матір`ю (РНОКПП - [NUMBER] ?). Зобов`язано [PERSON] , [PERSON] разом з неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , з`явитись у визначений експертами день та час для відібрання біологічних зразків та проведення експертного дослідження. Вказана ухвала була повернута суду без виконання у зв`язку з неприбуттям 31 серпня 2022 року, 05 жовтня 2022 року [PERSON] та дитини [PERSON] та [INFO] [PERSON] , [PERSON] і дитини [PERSON] до Одеського обласного бюро СМЕ для одночасного відбору біологічних зразків та неможливістю проведення експертизи. [PERSON] прибував 31 серпня 2022 року, 05 жовтня 2022 до Одеського обласного бюро СМЕ, що підтверджується листом КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» №2533-11 від 17 жовтня 2022 року. Судом встановлено, що позивач була належним чином повідомлена про необхідність з`явитися до Одеського обласного бюро СМЕ 31 серпня 2022 року, 19 вересня 2022 року, 05 жовтня 2022 року. Також суд бере до уваги, що позивачу достовірно було відомо про призначення даної експертизи, оскільки вона була присутня в судовому засіданні 19 липня 2022 року, під час проведення якого розглядалося клопотання про призначення експертизи та оголошувалася відповідна ухвала. Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Зважаючи на те, що Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року), тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ, враховуючи обставини справи, покази свідків, що між собою не узгоджуються, чутливість правовідносин, в яких виник спір, суд вважає, що встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи. Зазначене узгоджується з роз`ясненнями Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16-ц (провадження № 61-23601св18). Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі досліджених доказів, враховуючи ухилення позивача від участі в проведенні експертизи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання батьківства слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed