Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернулось в Дарницький районний суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 261 307,14 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.04.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв у борг грошові кошти у розмірі 4 000 дол. США, які зобов`язався повернути до 30.09.2019. Однак у встановлений строк борг повернуто не було, хоча відповідач і запевняв, що невдовзі поверне кошти. Через деякий час відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки та змінив номер телефону. 07.09.2022 позивач направив письмову претензію на адресу відповідача, яка залишилася без задоволення. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача загальну суму боргу станом на 30.08.2022 у розмірі 7 145 дол. США 40 центів, що становить 261 307,14 грн., яка складається з основної суми боргу - 4 000 дол. США, індексу інфляції за весь час прострочення - 2 795 дол. США 26 центів, 3% річних - 350 дол. США 14 центів. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 04.10.2022 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді за адресою реєстрації місця проживання. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 17.04.2019 [PERSON] отримав у боргу у [PERSON] у боргу 4 000 дол. США, які зобов`язався повернути до 30.09.2019 (а. с. 10). 07.09.2022 [PERSON] направив на адресу проживання [PERSON] претензію з вимогою сплатити основну суму боргу та також штрафні санкції у відповідності до ст. 625 ЦК України (а. с. 11 - 13, 16). Як стверджує позивач, вказана вимога залишилася без задоволення. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначене, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем у позику грошових коштів у сумі 4 000 дол. США від позивача. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки відповідачем не повернуто у встановлений строк отримані у позику кошти, він має сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з 01.10.2019 по 23.08.2022, розмір яких, відповідно до наданого позивачем та перевіреного судом розрахунку становить 350 дол. США 14 центів. Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних витрат, то положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти унаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 червня 2022 року у справі № 61-18048 св 21, Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727 цс 19). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині повернення боргу та стягнення 3% річних є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач порушив умови договору, не повертає вчасно надані йому у позику кошти. Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Доказів на спростування заявлених позивачем позовних вимог відповідач суду не надав. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial