Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування пред`явленого позову позивач вказала, що з 09.06.2012 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.02.2019 року. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу вони почали проживати окремо. Малолітня дитина постійно проживає разом з нею. На даний час вона та їх малолітній син мешкають за адресою: [ADDRESS] . Саме за цією адресою вони разом і зареєстровані. На даний момент їх стосунки з відповідачем погіршились і майже з усіх питань, що стосуються виховання та життя дитини у них виникають суперечки та вони не можуть знайти спільної мови. Вона, як мати дитини, піклується про його виховання та розвиток, забезпечує сина всім необхідним, син повністю знаходиться на її утриманні. Просить позовну заяву задовольнити. Позивачка у судове засідання не з`явилась, подала суду заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав суду заяву, у якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, вважає за необхідним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлені наступні обставини справи. 09 червня 2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який було розірвано на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.02.2019 року (а.с.9). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10). 07.08.2020 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, щомісячно (а.с.11). Після розірвання шлюбу сторони почали проживати окремо. Малолітній син [PERSON] , постійно проживає та зареєстрований разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи від 08.12.2021 року (а.с.18-19). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №179740468 від 04.09.2019 року, позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 71,1 кв.м. (а.с.20). [PERSON] , навчається у 3А класі КЗО «Спеціалізована школа №13» ДМР, що підтверджується довідкою №345/01 від 20.12.2021 року (а.с.25). Позивачка забезпечує дитину всім необхідним для життя та розвитку. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги повністю, суд вважає за можливе, не з`ясовувати думку дитини під час судового засідання, щоб уникнути психологічної травми у дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно Акту обстеження умов проживання від 30.12.2021 року, складеного начальником відділу опіки та піклування УССД Шевченко Г.В., головним спеціалістом відділу опіки та піклування УССД Корніловою Н.М., було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , згідно якого санітарний стан житла задовільний, є електро, водопостачання, маються необхідні меблі для проживання, побутова техніка. У квартирі сучасний ремонт. У дитини є окрема кімната, в якій є спальне місце, стіл для навчання, шафа для одягу. Дитина повністю всім забезпечена для проживання, виховання, розвитку (а.с.29). Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення матір`ю належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, визнання позову відповідачем, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, крім того, дитина має проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Задовольняючи позовну заяву, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені судові витрати, а саме судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.

Outcome: approved