Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом та заявленому в ньому вимогою про звільнення з-під\~арешту майна автомобіля SAMAND EL 2008 року випуску, бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , vin [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , шляхом припинення обтяження у вигляді заборони відчуження, що накладено Відділом розшуку УДАІ 26.08.2009 із записом у графі «примітки» - «Прокуратура Кіровського району». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у власності позивача перебуває автомобіль SAMAND EL 2008 року випуску, бежевого кольору, р/н [NUMBER] , vin [NUMBER] . У лютому 2022 р. [PERSON] виявила бажання відчужити належний їй транспортний засіб та, звернулась до Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, де їй було повідомлено, що УДАЇ УМВС в Дніпропетровській області 26.08.2009 наклала заборону на відчуження даного транспортного засобу (дата постановки: 26.08.2009; номер документу 3065; хто поставив: Відділ розшуку УДАІ; санкція: відчуження заборонено; примітки: Прокуратура Кіровського району). Як зазначається позивачем при зверненні до суду, в провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала кримінальна справа №1п-416/09 за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України злочину, у якій 26.10.2009 р. на підставі ст. 7-1 КПК України 1960 р. було винесено постанову про закриття кримінальної справи, [PERSON] було передано на поруки трудовому колективу КП ДМР «Жилсервіс-3». Обвинувачення у кримінальній справі № 1п-416/09 підтримував прокурор Кіровського району м. Дніпропетровська, і, як вбачається з картки обліку контрольного ТЗ, обтяження накладалось за вимогою «Прокуратури Кіровського району», проте, за яким процесуальним документом і на підставі якої норми КПК України 1960 р. на сьогоднішній день встановити неможливо. Наразі не відомо, чи було майно на яке накладено обтяження, майном, щодо якого вживались заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, чи було воно речовим доказом, у зв`язку з чим адвокатом Пащенко В.І., яка діє в інтересах [PERSON] , було направлено адвокатські запити до слідчого органу, прокуратури та суду з метою встановлення даних обставин. Втім, оскільки матеріали справи 1п-416/09 знищено у 2015 році у зв`язку з закінченням терміну зберігання справ такої категорії, а в архіві суду зберігається оригінал постанови від 26.10.2009 р., інші інформація по запитному питанню відсутня. Представник позивача вимоги позову підтримав повністю та просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов не визнав. Відповідно до відзиву відповідача на позовну заяву чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільним процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства. На переконання відповідача, скасування (зняття) арешту з майна, який був накладений за правилами кримінального судочинства в рамках кримінального провадження, підлягає розгляду в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, відтак, позивачем невірно обраний спосіб захисту права. Відповідач також зазначив, що, встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (а.с. 33-38). У відповіді на відзив (а.с. 44-46) позивач зазначив, що жодного доводу щодо заперечень відповідача по суті позовних вимог у відзиві не викладено, а виключно зазначено позицію сторони про те, що скасування (зняття) арешту з майна, який був накладений за правилами кримінального судочинства в рамках кримінального провадження, підлягає розгляду в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, а тому позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Із зазначеними доводами відповідача позивач не погодився та послався на те, що Велика Палата Верховного Суду у п. 42 постанови від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19, провадження № 14-516цс19 прийшла до висновку, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. … Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого, прокурора або суд на підставі КПК України 1960 року, очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Аналогічні висновки були зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/1247/18». У відзиві представником відповідача ігнорується той факт, що навіть структурний підрозділ Дніпропетровської обласної прокуратури Центральна окружна прокуратура м. Дніпра, який виконує тотожні функції до функцій Кіровської районної прокуратури м. Дніпропетровська (органу, який на момент виникнення спірних правовідносин, виконував підтримання державного обвинувачення в суді у справі № 1п-416/09 та повинен був здійснювати нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах), не обізнаний та не може повідомити на підставі чого (якого рішення, від якої дати, ким воно прийняте) на майно позивача у кримінальній справі № 1п-416/09 було накладено арешт. Позивач наголошує, що функції прокурора, які стосуються спірних правовідносин, не змінились з 2009 року і саме на прокурора покладалась і покладається функція нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, отже, належним відповідачем за позовом [PERSON] про звільнення майна з під арешту, який накладався за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, є саме Дніпропетровська обласна прокуратура і даний спір слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Позивачу було повідомлено, що УДАЇ УМВС в Дніпропетровській області 26.08.2009 р. наклала заборону на відчуження даного транспортного засобу (дата постановки: 26.08.2009; номер документу 3065; хто поставив: Відділ розшуку УДАІ; санкція: відчуження заборонено; примітки: Прокуратура Кіровського району). Правонаступником УДАІ є Головне управління МВС України у Дніпропетровській області, яке на адвокатський запит за вих. № 399 від 23.02.2022 адвоката Пащенко В.І., повідомило, що документи, на підставі яких Відділом розшуку УДАІ 26.08.2009 було накладено заборону відчуження на автомобіль SAMAND EL 2008 року випуску, бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] vin [NUMBER] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , на зберігання до архіву ГУМВС України в Дніпропетровській області не передавались. Відтак, є незрозумілим яким же чином, на думку відповідача, позивач повинен в межах кримінального судочинства скасовувати арешт, який накладався невідомо ким, невідомо коли, невідомо на якій правовій підставі, проте відомо, що під час дії КПК України 1960 року, залишається. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивач є власником автомобіль SAMAND EL 2008 року випуску, бежевого кольору, р/н [NUMBER] , vin [NUMBER] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 10). В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала кримінальна справа №1п-416/09 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України злочину. У вказаній справі 26.10.2009 р. на підставі ст. 7-1 КПК України 1960 р. було винесено постанову про закриття кримінальної справи, [PERSON] було передано на поруки трудовому колективу КП ДМР «Жилсервіс-3» (а.с. 11-12). Судом на підставі картки обліку контрольного транспортного засобу встановлено про накладення 26.08.2009 р. заборони на зазначеного вище транспортного засобу (дата постановки: 26.08.2009; номер документу 3065; хто поставив: Відділ розшуку УДАІ; санкція: відчуження заборонено; примітки: Прокуратура Кіровського району (а.с. 9). Матеріали кримінальної справи Кіровському районному суді м. Дніпропетровська на даний час не збереглися, що підтверджується відповіддю (а.с. 20) від 02.03.2022 р.: матеріали справи 1п-416/09 знищено у 2015 році у зв`язку з закінченням терміну зберігання справ такої категорії, в архіві суду зберігається оригінал постанови від 26.10.2009 р., інші інформація по запитному питанню відсутня. В архіві Центральної окружної прокуратури м. Дніпра відсутня інформація про те, на підставі чого накладалася заборона на відчуження майна [PERSON] , а саме автомобіля SAMAND EL 2008 року випуску, бежевого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] vin [NUMBER] , оригінал документа, яким накладалася заборона, повинен знаходитися у матеріалах кримінальної справи, яка направлялася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська для закриття кримінальної справи з передачею особи на поруки, по якій судом 26.10.2009 р. відносно [PERSON] прийнято відповідне рішення (а.с. 15-16). Відтак, позивачу не вдалося з`ясувати чи було майно, на яке накладено обтяження, майном, щодо якого вживались заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, чи було воно речовим доказом. Спірні правовідносини виникли із захисту права власності позивача на рухоме майно - автомобіль SAMAND EL 2008 року випуску, бежевого кольору, р/н [NUMBER] , vin [NUMBER] . Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7-1 КПК України 1960 року, провадження в кримінальній справі може бути закрито судом у зв`язку з передачею особи на поруки колективу підприємства, установи чи організації. Частина 1 статті 248 КПК України 1960 р. визначала, що при наявності обставин, передбачених статтею 6, частиною першою статті 7, статтями 7-1, 7-2, 8, 9, 10 і 11-1 цього Кодексу, суддя своєю мотивованою постановою закриває справу, скасовує запобіжні заходи, заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, а також вирішує питання про речові докази, зокрема про гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом. Велика Палата Верховного Суду у п. 42 постанови від 30.06.2020 у справі №727/2878/19, провадження № 14-516цс19 прийшла до висновку, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France, заява № 23805/94). У рішенні від\~22.12.2009\~у справі\~«Безимянная проти\~Росії» (Bezymyannaya\~v.\~Russia,\~заява №\~21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного чи господарського судочинства у позовному провадженні залежно від суб`єктного складу сторін, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи. Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005). Ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Стаття 8 Загальної декларації прав людини 1948 року проголосила право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Європейський суд з прав людини наголошує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20.10.2011). Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Втім, арешт на майно не був скасований, кримінальна справа знищена через закінчення строку зберігання, підстави накладення заборони на зазначене вище майно позивача на даний час не є можливим з`ясувати. Виходячи з вищенаведеного, оскільки КПК України 1960 р. втратив чинність, враховуючи тривалість часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у органах прокуратури, суд погоджується із слушністю доводів позивача щодо того, що вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого, прокурора або суд на підставі КПК України 1960 року, не буде ефективним способом захисту порушеного права позивача (аналогічні висновки були зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/1247/18), а доводи відповідача не спростовують зазначених вище висновків суду, відтак, вочевидь порушення прав позивача, як власника, тому позов підлягає задоволенню в обраний позивачем спосіб.

Outcome: approved