Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з них солідарно заборгованість з несплаченої заробітної плати в розмірі середньомісячного заробітку за березень та квітень 2022 року в загальному розмірі 46726 грн.26к. та за весь період до постановлення судового рішення, суму незаконних відрахувань в розмірі 8942 грн.87к., суму лікарняних за перші 15 днів непрацездатності в розмірі 16099 грн.35к. та зобов`язати відповідачів солідарно передати відомості та заяву-розрахунок щодо лікарняних за період з 02.05.2022 року по 08.06.2022 року та за весь подальший період лікарняних станом на день постановлення судового рішення до Фонду соціального страхування України, виходячи з його розрахунку заробітної плати 1333 грн. 29 к. без вирахування податків за кожен день тимчасової працездатності. Просить зобов`язати відповідачів солідарно допустити його до роботи та до виконання посадових обов`язків. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він працює заступником начальника виробничого підрозділу Пасажирського вагонного депо Харків-Сортувальний філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Також він є головою Первинної профспілкової організації «Пасажирська компанія «Всеукраїнської професійної спілки «Спілка залізничників України» . Починаючи з 24.02.2022р.йому взагалі роботодавець не повідомляє, чи потрібно виходити на роботу, чи він працює у режимі простою чи у будь-якому іншому режимі. На дзвінки та повідомлення з проханням повідомити, коли виходити на роботу, керівництво не відповідає. Коли він з`являється на роботу, з ним керівництво розмовляти і надавати йому робоче місце не бажає. Як виявилося, у табелі робочого часу незаконно, без будь-яких підстав на це, у період дії воєнного стану роботодавець ставить прогул; За березень 2022 року заробітна плата йому була нарахована і виплачена як за режим простою, хоча за переведення його у такий режим роботи ніхто його не повідомляв і навпаки, роботодавець письмово відповів, що ніяких таких наказів що не видавав. За квітень 2022 року йому не було виплачено жодних нарахувань заробітної плати з посиланням на його прогули, яких не було. По сьогоднішній день заробітна плата взагалі не виплачується з невідомих підстав; У квітні 2022 року з його заробітної плати були здійснені якісь незаконні утримання на суму 8942,87 грн., без його заяви нібито на підставі неправильно нарахованих виплат за лютий 2022 року. Лікарняні за травень 2022 року також були розраховані неправильно виходячи з середньомісячного заробітку, який розрахований з урахуванням незаконно облікованих робочих днів за березень 2022р.та квітень 2022р. як прогулів. Таким чином середньомісячний заробіток для розрахунку лікарняних незаконно зменшився. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача- АТ «Українська залізниця» проти позовних вимог заперечував, та пояснив, що відповідачу перешкод в допуску до роботи не здійснювалося, про що свідчить факт його виходу на роботу 19.03.2022 року. Після цього відповідач на роботу не виходив, причини невиходу не були з`ясовані, у зв`язку з чим в табелі робочого часу з 21.03.2022 року по 31.03.2022 року та 01.04.2022 року по 30.04.2022 року були проставлені прогули без поважних причин. Період з 21.03.2022 року по 31.03.2022 року бухгалтерією був оплачений як простій, хоча відповідного наказу не було видано. Період часу з 01.04.2022 року по 30.04.2022 року не був оплачений, оскільки позивач не виходив на роботу . Виходячи з цього і був порахований середній заробіток та оплачений період тимчасової непрацездатності. Крім того, відповідачем на дотримання ст.2 та ст.21 ЗУ «Про відпустки» було нараховано та виплачено заробітну плату відповідно за лютий 2022 року. При цьому в цю виплату увійшла і заробітна плата, що зберігається за працівником на час відпустки. Однак позивач з 08.02.2022 по 25.02.2022 був тимчасово непрацездатним, що підтверджується лікарняними листами (номер випадку непрацездатності 3478866). Про те, що позивач тимчасово втратив працездатність відповідачу стало відомо лише у квітні 2022 року і відповідно було здійснено перерахунок за кількість днів, у які він перебував у стані тимчасової непрацездатності і проведено вирахування 8942 грн.87к. Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» за довіреністю представляв також і філію «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», однак зазначив, що вона не є юридичною особою і не може бути відповідачем по справі. Третя особа- Всеукраїнська професійна спілка «Спілка залізничників України»- в судове засідання не з1явилася, повідомлялася належним чином та своєчасно, про причини неявки до суду не повідомила, суд вважав можливим розглянути справу у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача- АТ «Укрзалізниця», дослідивши письмові та електронні докази в їх паперових копіях, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює заступником начальника виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо Харків-Сортувальний філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця». Відповідно до вимог ст.94 Закону України про працю заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 127 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; Наказом №81/В від 07.02.2022 [PERSON] з 23.02.2022 по 15.03.2022 року надано щорічну основну відпустку тривалістю 20 календарних днів . абз.1 ч.3 ст.2 ЗУ «Про відпустки» визначено, що право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом Відповідно до ст.21 ЗУ «Про відпустки» заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором. Відповідачем - АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» на дотримання ст.2 та ст.21 ЗУ «Про відпустки» було нараховано та виплачено заробітну плату відповідно за лютий 2022 року. При цьому в цю виплату увійшла і заробітна плата, що зберігається за працівником на час відпустки. Позивач з 08.02.2022 по 25.02.2022 був тимчасово непрацездатним, що підтверджується лікарняними листами (номер випадку непрацездатності 3478866). Про те, що Позивач тимчасово втратив працездатність Відповідачу стало відомо лише у квітні 2022 року і відповідно було здійснено перерахунок за кількість днів, у які він перебував у стані тимчасової непрацездатності в сумі 8942 грн.87 к. З 01.03.2022 року по 18.03.2022 року позивач знаходився в черговій щорічній відпустці. 19.03.2022 року позивач вийшов на роботу після відпустки. Його робота в цей вихідний день була оплачена в подвійному розмірі, про що свідчать дані розрахунку. З 21.03.2022 року по 31.03.2022 року та 01.04.2022 року по 30.04.2022 року позивач не виходив на роботу та не працював. Період з 21.03.2022 року по 31.03.2022 року бухгалтерією був оплачений як простій, період з 01.04.2022 року по 30.04.2022 року не оплачений. Режим простою відносно позивача відповідачем не запроваджувався, що сторони підтверджують. Оскільки позивач в ці дні не працював, не виконував роботу відповідно до трудового договору, то підстав для оплати вказаного періоду в розмірі середньомісячного заробітку суд не вбачає. Доводи позивача про те, що його не допускали до роботи ніякими доказами не доведені. Більш того, спростовуються тим, що після виходу з відпустки 19.03.2022 року він працював, його робота в вихідний день була оплачена в подвійному розмірі. В подальшому він на роботу не виходив, про що свідчать надані суду акти про відсутність на роботі ( а.с.188-193). Той факт, що в період з 21.03.2022 року по 31.03.2022 року йому була проведена виплата, як за простій при обліку в табелі як відсутній на роботі без поважних причин(прогул), за відсутності відповідного наказу про запровадження простою, на висновки суду не впливають. З 02.05.2022 року та фактично по 07.07.2022 року позивач знаходився на лікарняних. Так як суд не знаходить підстав для здійснення нарахувань середнього заробітку за березень та квітень 2022 року, то відповідно, погоджується з розрахунком середнього заробітку для нарахувань оплати періоду тимчасової непрацездатності [PERSON] . Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Саме позивач визначає, хто повинен відповідати за його вимогами. Солідарна відповідальність - це у зобов`язальному праві відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК). У статті 540 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Як свідчить аналіз позовної заяви та змісту позовних вимог, в них відсутнє посилання на будь-яку норму закону, що передбачала б виникнення солідарного зобов`язання відповідачів в випадку зобов`язання допустити позивача до роботи, відшкодувати середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, скасувати та відшкодувати незаконні відрахування з заробітної плати позивача, зробити правильні нарахування та передати вірні дані щодо лікарняних позивача. В свою чергу, статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Відповідно до статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. В свою чергу, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Враховуючи наведене філія, як відокремлений підрозділ юридичної особи, не може бути відповідачем у справі, оскільки не є юридичною особою, тобто в силу відсутності у неї правосуб`єктності. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог до відповідача філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» слід відмовити, оскільки вона не є юридичною особою і не може бути відповідачем по справі. Вимоги про солідарну відповідальність по даній категорії справ не ґрунтуються на законі. В задоволенні позовних вимог до відповідача- АТ «Укрзалізниця» суд відмовляє з підстав недоведеності, необґрунтованості та незаконності позовних вимог позивача.

Outcome: approved