Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

У січні 2022 р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеними позовом, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що 21.07.2006 р. із відповідачем було укладено шлюб, рішенням суду від 19.07.2021 р. шлюб розірвано, від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 18.01.2022 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Третьою особою: Органом опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації подано пояснення щодо позову. Ухвалою суду від 22.09.2022 р. закрито підготовче провадження. Суд, враховуючи заявупредставника позивача [PERSON] від 09.12.2022 р. про розгляд справи за відсутності позивача [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків. Так, згідно частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. З метою забезпечення однакового та правильного застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав Пленум Верховного Суду України постановив дати судам роз'яснення, згідно яких: при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав необхідно виходити з положень Конституції України і додержувати норм СК України, ЦК України, ЦПК України, законів України від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» та від 23.06.2005 р. № 2709-ІV «Про міжнародне приватне право», Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. (набрала чинності для України 27.09.1991 р.), Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 р. (набрала чинності для України 14.04.1995 р.) і Протоколу до неї 1997 р. (набрав чинності для України 17.09.1999 р.); Положення про Державний департамент з усиновлення та захисту прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2006 р. № 367; інших нормативно-правових актів України з питань захисту прав дитини, усиновлення, опіки і піклування (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей (пункт 15 означеної постанови Пленуму Верховного Суду України). Згідно абзаців 1-6 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Позивач [PERSON] свої вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , обґрунтовує пунктом 2 частини першої статті 164 СК України,посилаючись на те, з моменту народження дитини батько повністю усунувся від виховання доньки, не відвідує її, не цікавиться життям та здоров`ям, матеріально не утримує, всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно, дитина знаходиться на повному її утриманні. Відповідач [PERSON] , викладаючи заперечення проти позову [PERSON] , у відзиві зазначив, що дитина [PERSON] з трьох до шести років ходила у приватний дитячий садочок, у шість років зарахована для отримання початкової освіти у приватну школу «Коледж Севіч», далі навчання дитини продовжилося у приватному коледжі «Gen» і означеному коледжу сплачена вартість її навчання у четвертому класі у 2022-2023 навчальному році. Він кожен день відводить доньку і забирає зі школи. Дитина проживає в безпеці у одному з кращих районів Стамбула в охоронюваному житловому комплексі. Квартира знаходиться у його власності, всі витрати оплачуються ним, він забезпечує потреби харчування, інші витрати доньки. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (стаття 2 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно частин першої-другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Наказом Міністерства соціальної політики України № 518 від 16.09.2021 р. Відповідно до абзацу дев`ятого пункту 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 86 від 24.09.2008 р., затверджено Примірне положення про службу у справах дітей міської, районної у місті ради, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 26.10.2021 р. за № 1383/37005 (далі - Положення). Служба у справах дітей міської, районної у місті ради (далі - служба) утворюється міською, районною у місті (у разі її утворення) радою та є підзвітною, підконтрольною та підпорядкованою міській, районній у місті (у разі її утворення) раді та міському голові, голові районної у місті ради. Служба має право юридичної особи та в межах, визначених законодавством України, приймає самостійні рішення, які оформляються актами та наказами за підписом керівника служби. Служба у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, наказами Мінсоцполітики, наказами начальника служби у справах дітей обласної державної адміністрації, рішеннями міської, районної у місті ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, голови районної у місті ради, іншими нормативними актами органів виконавчої влади та місцевого самоврядування (пункти 1-3 статті І Положення). Згідно підпункту 29 пункту 1 статті ІІ означеного Положення основними завданнями та повноваженнями служби є: підготовка для подання до суду висновків органу опіки та піклування щодо позбавлення та поновлення батьківських прав; побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав; відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду; про доцільність усиновлення та відповідність його інтересам дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним; з інших питань, що стосуються прав дитини, які вирішуються із залученням або за ініціативою виконавчого органу міської, районної у місті ради як органу опіки та піклування. Згідно підпункту 7 пункту 5 статті ІІІ Положення служба має право: запрошувати для бесіди батьків, інших законних представників дітей, посадових осіб з метою з`ясування причин та умов, які призвели до порушення прав дітей, бездоглядності та безпритульності, вчинення правопорушень, і вживати заходів щодо усунення причин; Згідно пункту 6 статті ІV Положення служба під час виконання визначених для неї завдань взаємодіє з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, службами у справах дітей районної та обласної державних адміністрацій, депутатами міської, районної у місті ради, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, громадськими об`єднаннями, благодійними організаціями та фізичними особами. Третя особа: Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, викладаючи свої аргументи і міркування на заперечення проти позову [PERSON] , у поясненнях щодо її позову зазначила, що мати та батько дитини з моменту надходження справи жодного разу не з`явилися на бесіду до Служби у справах дітей та сім`ї, актів обстеження умов проживання дитини не надали. Від батька дитини надійшов лист, в якому [PERSON] зазначив, що його родина проживає у Туреччині. Через фактичну відсутність батька та матері дитини з`ясувати наявність існування спору між ними є неможливим, також неможливо з`ясувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них. Враховуючи зазначене, третя особа не може повноцінно розглянути питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, надати до суду відповідний висновок. Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, про позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Отже Сімейним кодексом України регламентований чіткий порядок звернення з позовом до суду про позбавлення батьківських прав одним з батьків, опікуна, піклувальника, особи, в сім`ї якої проживає дитина, закладу охорони здоров`я або навчального закладу, в якому вона перебуває, органу опіки та піклування, прокурора, а також самої дитини, яка досягла чотирнадцяти років, регламентований порядок підстав позбавлення батьківських прав. Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] ,позивачем у якості письмових доказів додано копії: свідоцтва шлюб серії [NUMBER] , видане повторно 12.09.2013 р. Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві; свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , видане 10.10.2013 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві; довідки № 33702077 від 29.09.2018 р. про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА щодо [PERSON] ; листа Житлово-експлуатаційної дільниці «Печерська брама» Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва № Ш-305 від 20.07.2021 р.; довідки Загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів «Міжнародна українська шкода» № 02-03/343 від 16.08.2021 р. щодо [PERSON] ; наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ногард Глобал Україна» № 1-к від 03.08.2020 р. щодо [PERSON] ; інформації Загальноосвітнього навчального закладу І ступеня «Школа-дитячий садочок «Перлина» № 36 від 01.09.2021 р. щодо [PERSON] ; сторінок свого паспорту та картки платника податків. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача [PERSON] не знайшли свого підтвердження, отже у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed