Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~\~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області» про стягнення середнього заробітку. В обґрунтування позову вказав, що він з 2006 року працював водієм автотранспортного засобу в ТМО «Центр екстренної медичної допомоги та МК у Кіровоградській області» рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.05.2019 року в справі № 405/6971/16-ц у розмірі 62231,57 грн., що набрало законної сили 23.02.2021 року, з роботодавця на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.12.2016 року по 06.05.2019 року у розмірі 72192,33 грн. Дане рішення суду було виконано. Однак згідно мотивувальної частини даного судового рішення за вказаний період середня заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу становила 135423,90 грн., заробітна плата, отримана за іншим місцем роботи становила 65445,45 грн., а різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи становить 72192,33 грн., що і була стягнута судом. Зазначив, що зменшення розміру визначеного середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом виключення додаткового заробітку, що отримав працівник в період вимушеного прогулу з огляду на відсутність таких приписів у законі є неприпустимим. За таких обставин просить стягнути з відповідача на користь позивача різницю між обрахованим розміром середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням за період з 23.12.2016 року по 10.04.2019 року та фактично стягнутим розміром середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням [PERSON] за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.05.2019 року в справі № 405/6971/16-ц у розмірі 62231,57 грн. \~ \~ \~ \~Також разом з позовом [PERSON] подав до суду заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав (а.с. 62), в обґрунтування якої вказав, що про порушення свого права на отримання середнього заробіткуза час вимушеного прогулу без врахування отримання заробітної плати за новим місцем роботи йому стало відомо з листа Держпраці України від 02.06.2021 року, який ним було отримано 22.06.2021 року, а тому строк зверення до суду з відповідним позовом сплинув 22.09.2021 року. Однак, в період з 20.09.2021 року по 28.09.2021 року позивач перебував у відрядженні, а тому він звернувся до суду з даним позовом лише 28.09.2021 року. За таких обставин просить визнати причини пропуску позивачем тримісячного строку на звернення до суду поважними та поновити його. \~ \~ \~ \~Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений за правилами спрощеного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. \~ \~ \~ \~15.11.2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та пояснив, що при поновленні на роботі суд або стягує середній заробіток за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Так, позивач використав своє право при поновленні на роботу на стягнення різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказав, що доводи позивача фактично зводяться до незгоди з рішенням суду від 06.05.2019 року. Зазначив, що принцип неприпустимості зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не стосується спірних правовідносин, оскільки розмірі такого заробітку 135423,90 грн. не зменшувався та був врахований при стягненні на користь позивача різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Представник позивача у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у позові, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні доводи, викладені у відзиві на позов, підтримав, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 25.01.2006 року позивач [PERSON] був зарахований на посаду водія 1 класу санітарного автомобіля швидкої допомоги Кіровоградської станції швидкої медичної допомоги. 22.12.2016 року позивача було звільнено у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами трудового розпорядку (п. 3 ст. 40 КЗпП України). В подальшому, наказом від 07.05.2019 року № 157/п позивача було поновлено на роботі на підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.05.2019 року в справі № 405/6971/16-ц. Зазначені обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача (а.с. 15-18). Так, рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.05.2019 року в справі № 405/6971/16-ц, що набрало законної сили 23.02.2021 року позов [PERSON] до ТМО «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області» про визнання протиправними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково та, зокрема, поновлено його на роботі та стягнуто з ТМО «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.12.2016 року по 10.04.2019 року в розмірі 72192,33 грн. в межах заявлених ним позовних вимог (а.с. 22-49). \~У мотивувальній частині цього судового рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда обраховано розмір середньої заробітної плати за період з 23.12.2016 року по 10.04.2019 року, який складає 135423,90 грн., а заробітна плата, отримана за іншим місцем роботи становила 65445,45 грн. При цьому, у справі № 405/6971/16-ц [PERSON] заявив вимогу про стягнення середнього заробіток за час вимушеного прогулу (різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи) за період з 23.12.2016 року по 10.04.2019 року в розмірі 72192,33 грн. Частиною четвертою\~статті 82 ЦПК України\~передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Окрім того, обставини, встановлені судом у судовому рішенні від 06.05.2019 року, як і факт того, що відповідач являється правонаступником ТМО «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області», сторонами не заперечуються. Відповідно до частини першої\~статті 235 КЗпП\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України «Про запобігання корупції»\~іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з частиною другою\~статті 235 КЗпП\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом\~не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи стягується з роботодавця у разі роботи працівника на тому ж підприємстві на нижчеоплачуваній роботі у період вимушеного прогулу. Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 826/808/16, Верховного Суду від 15.06.2022 року в справі № 686/440/21. За таких обставин, оскільки позивача було поновлено на роботі, то він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в повному розмірі, а саме 135423,90 грн. \~ \~ \~ \~Таким чином, оскільки рішенням суду від 06.05.2019 року з відповідача на користь позивача вже було стягнуто 72192,33 грн. середного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23.12.2016 року по 10.04.2019 року, то позивач має право на стягнення різниці між обрахованим розміром середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням за період з 23.12.2016 року по 10.04.2019 року та фактично стягнутим розміром середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням [PERSON] за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06.05.2019 року в справі № 405/6971/16-ц, а саме 135423,90-72192,33=62231,57 грн. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~п.\~2\~ч.\~1\~ст.\~232\~КЗпП України\~безпосередньо в\~місцевих загальних\~судах розглядаються\~трудові спори\~за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи. У свою чергу, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України). Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Встановлені статтею 233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно\~\~від\~\~заяви\~\~сторін.\~\~У кожному випадку\~суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 466/10419/19. Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій\~статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року в справі № 522/3473/19. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Як на підставу пропуску строку звернення до суду з позовом у цій справі [PERSON] посилався на те, що після звільнення він не був обізнаний про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується у повному розмірі, та\~дізнався про порушення свого права лише 22.06.2021 року, коли отримав листа-роз`яснення Держпраці України. Судом встановлено, що [PERSON] отримав наказ про звільнення 22.12.2016 року (а.с. 39). В подальшому, 31.05.2021 року позивач звернувся до Державної служби України з питань праці із заявою про надання роз`яснень. Листом від 02.06.2021 року № 3630/4/4.1-ЗВ-21 Держпраці України надало відповідь на заяву позивача, в якій вказала, що зменшення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу на розмір отриманої працівником заробітної плати на іншому підприємстві упродовж даного періоду законодавством не передбачено (а.с. 64-65). При цьому, суд ставить під сумнів факт отримання [PERSON] вказаної відповіді Держпраці саме 22.06.2021 року, оскільки ця дата написана на цій відповіді самим [PERSON] . Окрім того, з 20.09.2021 року по 28.09.2021 року позивач перебував відрядженні у м. Харків, що підтверджуються наказом ФОП [PERSON] від 20.09.2021 року № 40-в (а.с. 66). При цьому твердження позивача про те, що він дізнався про порушення своїх прав лише після роз`яснення Держпраці у червні 2021 року суд сприймає критично, оскільки позивач у 2016 році відразу ж звернувся до суду за захистом своїх порушених прав внаслідок незаконного звільнення, в тому числі і щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Більш того, [PERSON] міг і повинен був дізнатися про порядок та розмір стягнення такого заробітку при оскарженні свого звільнення, оскільки сам позивач до матеріалів справи надав судові рішення Верховного Суду України та Верховного Суду, в яких вказувалося про те, що законом не передбачено будь-яких підстав зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що ухвалені ще в 2016-2018 рр. та були у відкритому доступі (а.с. 55-56, 57-59, 60-61) та свідчить про те, що він не має труднощів у вивченні судової чи іншої правозастосовчої практики з трудових спорів. Доказів існування об`єктивно непереборних обставин, що позбавили чи істотно ускладнили позивачу можливість подати позов у визначений законом строк, ним не надано. Відтак, початком перебігу місячного строку звернення є 22.12.2016 року, закінченням 22.03.2017 року, а з позовом у цій справі позивач звернувся до суду лише 28.09.2021 року. Юридична необізнаність позивача щодо своїх прав не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2022 року в справі № 265/596/20. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, поважність причин його пропуску позивачем не доведена, підстави для його поновлення відсутні, а тому в задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду слід відмовити. Сплив строку звернення до суду є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі № 466/10419/19. За таких обставин, враховуючи, що доводи позивача щодо необхідності тсягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, проте позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, а тому в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору. \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed