Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування двокімнатною квартирою [ADDRESS] , зняти їх з реєстраційного обліку та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначив, що вказана квартира належала сестрі позивача [PERSON] , яка померла, і після її смерті відкрилася спадщина, яку позивач прийняв. Однак, як виявилося, про прийняття спадщини заявили ще три особи, і у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус позивачу відмовила. У судовому порядку позивач визнав недійсним правочини, внаслідок яких нерухоме майно - вищевказана квартира - була незаконно привласнена особами, які не мали на це право. Після набрання судовим рішенням законної сили, нотаріус видала позивачеві свідоцтво про право на спадщину. Пізніше позивач вирішив відчужити належне йому майно, але з`ясував, що у квартирі зареєстровано п`ять осіб, проте з моменту смерті його сестри у квартирі ніхто не проживав і вказані особи ніколи там не з`являлися, вони не є членами сім`ї позивача та його покійної сестри. Від третьої особи у справі Печерської РДА у м. Києві до суду подано пояснення, у яких зауважено, що відділ з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Печерської РДА у м. Києві не є юридичною особою, вимога позову про зняття з реєстраційного обліку є передчасною і необґрунтованою, оскільки зняття з реєстрації особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Жодного із таких судових рішень до відділу не було подано. Представник третьої особи у справі Служби у справах дітей та сім`ї Печерської РДА у поясненнях вказано, що сторонам у справі надсилалися листи з проханням надати свої пояснення щодо судової справи, на які не було ніякої відповіді. Спеціалісти Служби 13 серпня 2021 року було здійснено спробу провести обстеження житлово-побутових умов проживання дітей за адресою: [ADDRESS] , але на дзвінки і стукіт у двері ніхто не відповів. Жодних телефонних контактів, для зв`язку з відповідачами у справі, не було відомо, тому з`ясувати умови проживання [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , не вдалося, що унеможливлює надання висновку. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії та рішення суду. 04 листопада 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано після автоматизованого розподілу, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 12 листопада 2019 року на запит суду надійшла відповідь щодо актуальної адреси місця проживання відповідачів, зареєстрованого у передбаченому законом порядку /а. с. 38/. 12 листопада 2019 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху, на виконання якої 23 червня 2020 року представник позивача подала заяву щодо усунення недоліків у позовній заяві /а. с. 39-40, 44/. 25 червня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду справи у загальному позовному провадженні /а. с. 47-48/. 30 червня 2021 року від представника Печерської РДА у м. Києві надано суду письмові пояснення /а. с. 93-95/. 17 серпня 2021 року суддя Підпалий В. В. заявив самовідвід від головування у справі, у зв`язку із чим, на підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 435 від 12 листопада 2021 року, проведено повторний автоматизований розподіл справи і передано судді Вовк С. В. /а. с. 99-100/. 14 вересня 2021 року від третьої особи у справі Служби у справах дітей та сім`ї Печерської РДА надійшли пояснення на позов. 16 листопада 2021 року ухвалою судді прийнято цивільну справу до свого провадження. 30 серпня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті. 08 грудня 2022 року представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача і його представника, позов підтримує і просить задовольнити. У судове засідання позивач і його представник не з`явилися, враховуючи подану заяву про розгляд справи за відсутності сторони. Відповідачі, їхні представники у судове засідання, про яке повідомлялися належним чином за останньою відомою суду адресою декларування і реєстрації у передбаченому законом порядку, не з`явилися, заяви по суті та / або з процесуальних питань не надходили. Представники третьої особи у справі не з`явилися у судове засідання, про яке повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено, окрім вищевказаних, заяви по суті та / або з процесуальних питань не було подано. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив і сторона позивача не заперечує проти такого порядку вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 27 серпня 2018 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину, яка залишилася після смерті його сестри [PERSON] , яка настала [INFO] , посвідчене і зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А. О. за № 754, а саме на квартиру [ADDRESS] /а. с. 16, 17/. Також 27 серпня 2018 року приватний нотаріус Волкова А. О. зареєструвала право власності [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно з яким він є єдиним власником квартири [ADDRESS] /а. с. 17/. 24 липня 2013 року ЖЕД «Хрещатик» видано довідку про те, що у квартирі [ADDRESS] проживала лише [PERSON] /а. с. 20/. 24 вересня 2019 року складено акт про не проживання осіб [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] ( [INFO] ) за місцем реєстрації, який підписано мешканцями будинку і засвідчено начальником ЖЕД «Хрещатик» [PERSON] /а. с. 19/. Станом на 12 листопада 2019 року, згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] , зареєстрованими значаться відповідачі: з 14 січня 2016 року - [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), з 28 листопада 2016 року - [PERSON] , з 03 березня 2017 року - [PERSON] і [PERSON] ( [INFO] ) /а. с. 38/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як закріплено у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Встановлено, що відповідачі не є членами родини позивача, були зареєстровані у вказаній квартирі [ADDRESS] без законних на те підстав. Факт реєстрації у вказаному житлі створює перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Отже, подальша реєстрація відповідачів у квартирі, які і не проживають у ній, перешкоджає власнику, яким є позивач, користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються його законні права та інтереси. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Оскільки відповідачі не є власниками квартири, як і членами родини власника-позивача, надалі, будучи зареєстрованими в ній без будь-яких правових підстав, фактично порушують законні його права, а отже підлягають визнанню такими, які втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до підпункту 20 пункту 50 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом є підставою для зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Таким чином, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку. З огляду на те, що обставини, на які посилався позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачами, позов підлягає задоволенню частково. V. Родподіл судових витрат. У відповідності до статті 141 ЦПК України, з повнолітніх відповідачів підлягають стягненню судовий збір у розмірі 7 684, 10 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial