Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, Моторно (транспортного) бюро України, Державної казначейської служби України третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 серпня 2017 року о 21:57, виїжджаючи з вул. Львівської на автодорогу М-06 Київ-Чоп (613 км. +110м) у м. Стрий Львівської області, водій [PERSON] , перебуваючи з Головним управлінням Національної поліції у Львівській області (надалі - ГУНП у Львівській області) у трудових відносинах та керуючи службовим автомобілем марки «Toyota Prius», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності ГУНП у Львівській області, порушив правила дорожнього руху і допустив зіткнення з автомобілем марки «Suzuki Swift», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . У результаті дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) транспортні засоби отримали механічні пошкодження. ДТП відбулось внаслідок порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля марки Toyota Prius, реєстраційний номер [NUMBER] , старшим інспектором - чергового сектору реагування патрульної поліції №4 патрульної поліції Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області Фтомином Ігорем Івановичем, пункту 3.1 Правил дорожнього руху України (надалі - ПДР), а саме: під час виконання невідкладного службового завдання, не забезпечив безпеки дорожнього руху, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода. Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року, залишену без змін Львівським апеляційним судом від 16 жовтня 2019 року. [PERSON] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином [PERSON] , порушивши ПДР, перебував з ГУНП у Львівській області у трудових відносинах - знаходився на службі (чергував), і шкода, заподіяна ним у зв`язку з виконанням невідкладного службового завдання, тобто, під час виконання трудових (службових) обов`язків. Свою вину [PERSON] не визнав, і відмовився відшкодовувати матеріальну шкоду спричинену ДТП. У результаті ДТП автомобілю марки Suzuki Swift, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , завдані технічні пошкодження. Відповідно до Висновку судового експерта № 97/17 експертного автотоварознавчого дослідження від 22 січня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Suzuki Swift, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на момент огляду, в цінах на дату ДТП, що відбулась 24.08.2017, становить 106340 грн (сто шість тисяч триста сорок гривень 47 копійок). Відповідальність водія автомобіля марки Toyota Prius, реєстраційний номер [NUMBER] , не була застрахована відповідно до ст. 21 ЗаконуУкраїни "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Таким чином, відшкодування вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Suzuki Swift», реєстраційний номер [NUMBER] , в сумі 106340,47 грн підлягає стягненню з ГУНП у Львівській області. Відшкодовувати шкоду у добровільному порядку Відповідач відмовився, у зв`язку з чим змушена звертатись до суду. Крім того, внаслідок вищевказаної ДТП позивачу також заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок пошкодження автомобіля і неможливості його відновлення з вини [PERSON] , позивач зазнала душевних страждань, тривалий час, не мала змоги користуватись своїм автомобілем за його призначенням, у зв`язку з цим змушені були змінювати свій звичний спосіб життя, просити допомоги у своїх знайомих, щоб скористатись їх автомобілем на певний час. Також витрачали свій час та моральні зусилля, спрямовані на захист порушеного права. Крім того, мій син [PERSON] , який перебував за кермом автомобіля, також зазнав моральних страждань, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, негативних переживаннях та спогадах від ДТП та душевних страждань, що виразились в тому, що він переживає та відчуває тривожність у зв`язку з ДТП. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на відстоювання законності своїх дій у судах, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних душевних та матеріальних ресурсів, які і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. [PERSON] , ні позивачу, ні сину не надав жодної допомоги, як на місці вчинення ДТП так і до сьогодні. Навіть не попросив пробачення за скоєне. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінює в 50000 грн. На адресу суду надійшов відзив від представника відповідача Головного управління Національної поліції України у Львівській області, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач зосереджується виключно на нормах ст. 1187 ЦК України (відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки), при цьому ігноруючи той факт, що ДТП мало місце за участю двох автомобілів (Toyota Prius та Suzuki Swift), а тому підлягає застосуванню інша спеціальна норма, а саме: ст. 1188 ЦК України - відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України. Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Також вважаємо помилковими висновки позивача в частині застосування частина перша статті 1172 ЦК України, відповідно до якої, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових службових обов`язків. Старший інспектор-черговий сектору реагування патрульної поліції № 4 Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області - не є працівником звичайної юридичної особи в розумінні ст. 1172 ЦК України, а є посадовою особою органу державної влади (Національної поліції). Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Згідно ст. 17 Закону «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Поліцейський має службове посвідчення та спеціальний жетон. Згідно ст. 17 Закону «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Враховуючи вищенаведене, підлягають застосуванню саме приписи ст. 1174 ЦК України: шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. В той же час, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії посадових (службових) осіб цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Крім того, вважає, що позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я саме посадовими особами ГУНП у Львівській області. Також не було подано доказів, які б вказували на те, що позивач пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів. У позові не наведені будь-які докази, що підтверджували б приниження честі та гідності, а також ділової репутації. Варто зазначити, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Позивач не надав суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що стосується відшкодування саме моральної шкоди, а тому необхідно відмовити в задоволені таких вимог. Крім того, на позивача покладено обов`язок довести, в чому полягає і матеріальна, і моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В той же час, позивач стверджує, що [PERSON] відмовився відшкодовувати матеріальну шкоду, хоча жодних доказів хоча б звернення до нього в письмовому вигляді до позову не додано. Тобто не виключений факт повного відшкодування шкоди зі сторони третьої особи по справі. Хоча до позову долучено заява про відшкодування шкоди адресована Моторно-транспортно-страховому бюро України, тобто не виключений факт повного відшкодування шкоди зі сторони МТСБУ. Також позивач стверджує, що ГУНП у Львівській області відмовився відшкодовувати будь-яку шкоду, при цьому приховується відповідь ГУНП у Львівській області. З якої вбачається, що установа не може належним чином відреагувати на претензію зі сторони фізичної особи, а очікує звернення від страхової компанії AT "СК"АРКС", яка є діючим членом МТСБУ, а адже не виключена можливість наявності будь-яких відшкодувань з інших сторін, які в майбутньому можуть звернутись з позовом про відшкодування в порядку регресу. Крім того, відповідно до інформації, наданої в листі № 696/30/01-2020 від 23.09.2020 "... капітан поліції [PERSON] , станом на 24.08.2017, за службовим транспортним засобом "Toyota Prius" н.з. [NUMBER] закріплений не був та дозволу керувати даним транспортним засобом не мав. Відтак, очевидним є те, у даному випадку завдання шкоди виникло внаслідок незаконної та протиправної поведінки [PERSON] , який протиправно в цей день використовував незастрахований транспортний засіб "Toyota Prius" н.з. [NUMBER] , а тому такий позов мав заявлятися до [PERSON] , а не до ГУНП у Львівській області. Таким чином, підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивачу зі сторони ГУНП у Львівській області - немає, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення. Представник Державної казначейської служби України подав до суду відзив, в якому вказав, що ст.ст. 1172, 1166, 1187 ЦК України не передбачають відшкодування шкоди визначеної Державою, що в свою чергу свідчить про безпідставність залучення Казначейства як співвідповідача. Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості співвідповідача не в змозі в повній мірі використати права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії органів державної влади. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення). Згідно з Положенням, Казначейство забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. При цьому слід зазначити, що стягнення коштів з рахунків боржника здійснюється органом Казначейства в якому обслуговується боржник (має відкриті рахунки), або за його місцезнаходженням, згідно порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України. Таким є Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45). Зважаючи на зазначене, та враховуючи норми частини 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» згідної якої рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, сам факт наявності у Казначейства повноважень, щодо виконання рішень про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ не може бути підставою до залучення до справи в якості співвідповідача. Відповідно до наданих повноважень Казначейство (відповідний територіальний орган Казначейства), яке залучене до даної справи в якості співвідповідача, у разі задоволення позову лише буде здійснювати безспірне списання коштів з рахунків державного та місцевих бюджетів або боржників і відповідно немає ніякого відношення до спірних правовідносин. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Звернувшись з цим позовом до суду, Позивач зазначив, що відповідачем - Головним управлінням Національної поліції у Львівській області Йому завдано матеріальної та моральної шкоди на суму 159040,47 грн. та 3165,4 грн. судових витрати, проте останнім не подано належних доказів, що підтверджують визначений розмір та встановлюють неправомірність дій відповідача. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Дана позиція підтверджена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.10.2020 року по справі №312/262/18 Крім того, не надано доказів доведення розміру суми відшкодування моральної шкоди. Позивач повинен був обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказані вимоги позивачем не виконані. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування матеріальної та моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Враховуючи наведене Казначейство просить відмовити у задоволенні позовних вимог до Казначейства у повному обсязі. Представник Моторно (транспортного) бюро України подав до суду відзив в якому вказав, що позивачка не виконала жодної із вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме, не повідомила МТСБУ у встановлений Законом строк про ДТП, не зберігала пошкоджений транспортний засіб у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також не забезпечила йому можливості провести огляд пошкодженого майна. Заява про виплату відшкодування у зв`язку з ДТП від 24.08.2017р., адресована МТСБУ, датована 18 листопада 2019р. Згідно з підпунктами 37.1.3 і 37.1.4. п.37.1. ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, а також неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи викладені обставини, МТСБУ відмовив позивачці у виплаті відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу Suzuki Swift, реєстраційний номер [NUMBER] в ДТП від 24 серпня 2017р. Відшкодування моральної шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу в ДТП цим Законом не передбачено. Враховуючи викладене, вважають, що у разі уточнення позовних вимог, які будуть містити конкретні претензії до МТСБУ, такі не підлягають до задоволення із зазначених вище підстав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції України у Львівській області в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи за відсутності представника відповідача та просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Моторно (транспортного) бюро України в судове засідання не з`явився. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] , в судове засідання не з`явився та не повідомив суду причини своєї неявки, хоч а про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що у позивача в перші місяці після аварії були важкими. Вона тяжко переживала моменти після ДТП, що сталось з її сином. Тривалий час, не мала змоги користуватись своїм автомобілем за його призначенням, змушена була змінювати свій звичний спосіб життя, просити допомоги у своїх знайомих, щоб скористатись їх автомобілем на певний час. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідка, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 24 серпня 2017 року о 21 год. 57 хв., на 613 км + 110 м автодороги Київ - Чоп, [PERSON] , керуючи транспортним засобом автомобілем «Toyota Prius» номерний знак [NUMBER] , виконуючи невідкладне службове завдання з увімкненим проблисковим маяком не забезпечив безпеки дорожнього руху, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем «Suzuki Swift» номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що спричинило пошкодження транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 3.1 ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. З постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.08.2019, вбачається, що [PERSON] , не виконав одну з умов, передбачену п.3.1 ПДР, а саме: не забезпечивши безпеки дорожнього руху, допустив порушення правил дорожнього руху, внаслідок чого відбулося дорожньо-транспортна пригода. Провадження стосовно [PERSON] , за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду строку накладення адміністративного стягнення. Постановою Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року, постанову судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 серпня 2019 року про закриття провадження у справі про притягнення [PERSON] , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення залишено без змін. Згідно постанови Львівського апеляційного суду від 28 серпня 2019, вбачається, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у з зв`язку відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно висновку №87/17 експертного авто товарознавчого дослідження від 22.01.2018, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Suzuki Swift» номерний знак [NUMBER] , станом на момент огляду в цінах на дату ДТП, що відбулась 24.08.2017 становить 106340,47 грн. 08 січня 2019 року, позивач [PERSON] , звернулась до ГУНП у Львівській області, з претензією, щодо відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобіля «Suzuki Swift» номерний знак [NUMBER] . Згідно повідомлення ГУНП у Львівській області від 28.05.2019 за №Д-Б/аз/18/01-2019, вбачається, що станом на 24 серпня 2017 року службовий автомобіль «Toyota Prius» номерний знак [NUMBER] не був застрахований. 18 листопада 2019 року, позивач [PERSON] , звернулась до Моторно (транспортного) страхового бюро України, із заявою щодо відшкодування вартості відновлювального ремонту автомобіля «Suzuki Swift» номерний знак [NUMBER] Згідно наказу №1062 від31.03.2017 та №1413 від 28.04.2017 ГУНП у Львівській області, вбачається, що закріплено та дозволено керувати службовим автомобілем марки «Toyota Prius» номерний знак [NUMBER] - поліцейському СРПП №1 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Ладану П.М., поліцейському СРПП №2 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Калужному Н.В., заступнику начальника СРПП №1 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Винницькому В.В., поліцейському СРПП №1 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Белінському І.Я., поліцейському СРПП №3 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Васильчуку В.І., поліцейському СРПП №4 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Хомі М.О., поліцейському СРПП №3 патрульної поліції Стрийського ВПГУНП у Львівські області Левицькому І.І., інспектору сектору моніторингу Стрийського ВПГУНП у Львівські області Ольшанецькому Р.Є. Згідно повідомлення ГУ НП у Львівській області Управління кадрового забезпечення від 02.03.2018 за №Д-13/Аз/13/01/21-2018, вбачається, що [PERSON] , проходить службу в ГУ НП у Львівській області та перебуває на посаді старшого інспектора - чергового сектору реагування патрульної поліції №4 патрульної поліції Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області. З матеріалів справи, вбачається, що службовий автомобіль марки «Toyota Prius» номерний знак [NUMBER] , належить на праві власності ГУ НП у Львівській області. Відповідно до ч. 1 Примітки ст. 364 КК України службовими особами у статтях 364, 368, 368-5, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом. Відповідно до пункту 6 частини 1 Постанови пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво» Працівники підприємств, установ, організацій, які виконують професійні (адвокат, лікар, вчитель тощо), виробничі (наприклад, водій) або технічні (друкарка, охоронник, тощо) функції, можуть визнаватися службовими особами лише за умови, що поряд із цими функціями вони виконують організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські обов`язки. Зважаючи на те, що [PERSON] , проходить службу в ГУ НП у Львівській області та перебуває на посаді старшого інспектора - чергового сектору реагування патрульної поліції №4 патрульної поліції Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, який керував автомобілем в момент дорожньо-транспортної пригоди, отже перебував в трудових відносинах з Головним управлінням Національної поліції у Львівській області», а тому ГУ НП у Львівській області» є належним відповідачем у справі, оскільки є володільцем джерела підвищеної небезпеки. Між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Як вбачається з постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.08.2019 провадження у справі про притягнення [PERSON] , до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито на підставі пункту 7 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018 у справі № 910/18319/16. Отже, позицію представника відповідача - Державної казначейської служби України судом не береться до уваги. З матеріалів справи вбачається, що відповідальність водія автомобіля марки«Toyota Prius» номерний знак [NUMBER] , відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не була застрахована. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України (Юридична або фізична особа) відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відшкодування вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Suzuki Swift, реєстраційний номер [NUMBER] , в сумі 106340,47 грн підлягає стягненню з ГУНП у Львівській області. Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не безпосередньо на особу, яка заподіяла таку шкоду, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини особи, яка завдала шкоди. Статтею 1187 ЦК України встановлено особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За змістом ст. 1172 ЦК України відповідальність фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка, хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Саме такі висновки щодо застосування положень статті 1172 ЦК України висловлені Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року (№ 6-229цс14); у застосуванні положень статей 1187, 1188 ЦК у постанові від 20 червня 2018 року № 426/5409/-15ц. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч. 3, 4 ст. 1187 ЦК). Шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зважаючи на наведене та висновок №87/17 експертного авто товарознавчого дослідження від 22.01.2018, яким встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Suzuki Swift» номерний знак [NUMBER] , станом на момент огляду в цінах на дату ДТП, що відбулась 24.08.2017 становить 106340,47 грн., а тому в рахунок відшкодування завданих матеріальних збитків слід стягнути саме вказану суму. Інших, доводів чи заперечень щодо вказаної суми суду надано не було. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкода майнова і шкода моральна. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Відтак, ГУ НП у Львівській області, з яким старший інспектор чергового сектору реагування патрульної поліції №4 Стрийського відділу поліції ГУНП у Львівській області і перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. При цьому умисел потерпілого як обставина, що виключає відповідальність відповідача належними та допустимими доказами доведена не була. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Твердження, що шкода спричинена не з вини відповідача, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таких обставин під час розгляду справи не встановлено. Встановивши, що позивачу було спричинено шкоду, суд дійшов висновку, що заподіяна позивачу матеріальна та моральна шкода, підлягає відшкодуванню відповідачем ГУ НП у Львівській області, як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки представником останнього у судовому засіданні не доведено, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, яку позивач зазнала внаслідок, характер та тривалість їх немайнових втрат, які зруйнувала нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди. Тому суд вважає можливим зменшити розмір, який просить стягнути з відповідача на відшкодування завданої їй моральної шкоди, і за таких обставин визначити суму завданої моральної шкоди в розмірі 20000 грн., задовольнивши, таким чином, вимоги позивача - частково, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Так, відповідно до ч.8 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved