Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

05.10.2022 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23 липня 2010 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №294. Позов мотивує тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 23.07.2010 року. Шлюб зареєстровано Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 294. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з березня 2021 року сімейні та особисті відносини значно погіршилися, між подружжям зникло взаєморозуміння та тепло у відносинах. З 15.03.2022 позивач фактично проживає з дітьми окремо у Франції, м. Бордо, з підстав збройної агресії рф на території України. Спільне господарство з відповідачем не ведеться, сторони по справі не підтримують сімейні та шлюбні відносини, відсутні любов та згода. Повідомила, що будь-яке примирення між сторонами не можливе, оскільки після тривалих попередніх переговорів сторони по справі дійшли висновку про необхідність розірвання шлюбу. З цих підстав наполягає на розірванні шлюбу. Ухвалою суду від 06.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 20.10.2022 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить надати строк на примирення до закінчення воєнних дій в Україні, обгрутновуючи наступним чином. До 15.03.2022 року подружжя з дітьми проживали разом, вели сумісне господарство, сумісно піклувалися та турбувалися про дітей. Після початку війни в Україні, сторони дуже хвилювалися про безпеку дітей, через що прийняли сумісне рішення про те, що діти будуть в безпеці закордоном, через що вирішили, що позивачка з дітьми поїде з дітьми закордон до Франції задля безпеки дітей. Відповідач не зміг виїхати закордон, оскільки є військовозобов`язаним. Так, з 15.03.2022 року позивач з дітьми тимчасово виїхала закордон та оформила там тимчасових захист на себе та дітей. Після виїзду дружини з дітьми закордон, сторони підтримували сімейні стосунки, постійно телефонували, відповідач утримував дітей. Для відповідача було дуже несподіваним рішення дружини про розірвання шлюбу. Останнім часом вона стала говорити, що вони з чоловіком різні люди та вона переоцінила свої цінності. Рішення дружини відповідач не підтримує, оскільки воно було фактично «ударом в спину», проте розуміє, що нічого не може зробити, перебуваючи на відстані, а поїхати до своєї родини не може через воєнні дії в України. Відповідач наразі перебуває в куті своїх емоцій, дуже хвилюється за подружні відносини з дружиною, хоче зберегти родину, у зв`язку з чим, просить надати строк на примирення подружжя до закінчення воєнних дій в Україні. 24.10.2022 року на електронну пошту суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій зазначила про те, що дійсно подружжя регулярно спілкувалося у відео конференції та шляхом повідомлень, проте майже кожна розмова закінчувалася сваркою, звинуваченнями та сльозами позивачки. Діти, дізнавшись, що позивач розмовляє з відповідачем, просили не сваритися та щоб позивач не плакала. Надін, француженка, у якої позивач з дітьми проживала спочатку, навіть не розуміючи мови, але чуючи голом відповідача, та бачучи реакцію позивача, казала, що ноги його не буде в її будинку. Через те, що позивач була дуже емоційно збентеженої через вимушену еміграцію, війну та великі складності в організуванні з нуля нормального життя для себе та дітей, дуже боляче реагувала на голос, міміку відповідача. Отже, позивач вважає, що не є підтриманням сімейних відносин постійні сварки, критика її чоловіком, відсутність будь-якої моральної підтримки як жінки, яка одна майже без грошей з двома маленькими дітьми опинилася в іншій державі в умовах війни та горя. Дана ситуація не є єдиною та показовою, а є закономірним продовженням токсичних стосунків, в яке перетворилося їх сімейне життя останні два роки, наслідком чого (ще до війни) стали проблеми з психологічним здоров`ям дітей. Робота з психологами дала свої часткові результати, але майже повного відновлення діти досягли вже у Франції, коли були вимушено витягнуті з сімейних стосунків і почали жити у спокійній обстановці. На користь неможливості продовження сімейних відносин свідчить те, що позивач не буде більше проживати з чоловіком, який застосовує фізично покарання до дітей, що завжди було причиною сильних сварок з ним. У будь-якому разі підходи до сімейних відносин з відповідачем настільки різні, що це унеможливлює продовження існування спільної родини. І до цього висновку позивач прийшла не одразу, а в результаті спільного життя з відповідачем протягом 12 років. Ні бажання, ні ресурсу щось продовжувати з відповідачем позивач не має. Ні любові, ні поваги до відповідача вже не залишилося. Щодо утримання відповідачем дітей, позивач зазначає, що сумарно з 15 березня 2022 року по теперішній час, тобто за 7 місяців, позивачем перераховано сумарно 70 тис. гривень, з яких у день від`їзду 20 тисяч гривень на витрати на дорогу. Загальні витрати на утримання дітей за 7 місяців склали 4112 євро, з яких відповідач надав 1373 євро, чого недостатньо навіть для забезпечення однієї дитини. Основний фінансовий тягар забезпечення спільних дітей подружжя за кордоном був на позивачі. Сварки та суперечки мали місце з самого початку сімейного життя, але більш радикальний та регулярний характер вони набули з березня 2021 року, тоді ж під час однієї зі сварок пішла мова про розлучення. Тоді, подружжя домовилось про роботу над стосунками, придбали психологічні тренінги. Проте згодом ситуація повернулася до звичайного ритму, позивач втомилася від постійних змін настрою чоловіка, коли він то казав їй болючі неприємні речі, то потім писав ніжні повідомлення. Сварки частішали, непорозуміння більшало та в позивача вже зникали сили підлаштовуватися та терпіти образи задля збереження сім`ї. Протягом останніх трьох місяців позивач декілька разів прямо казала чоловіку, що більше так не може жити. Його реакція була кожен раз різна: від запитання навіщо позивачу це потрібно до йому все одно. Отже, він добре знав про бажання позивача та її почуття, і сам не міг не відчувати і не розуміти, що нормальної родини та стосунків між сторонами немає. Позивач категорично проти примирення з відповідачем, тим більше заперечує проти зупинення розгляду справи до закінчення воєнних дій. Просить шлюб розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`вилася. Представник позивача адвокат Феденко Л.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, час на примирення сторонам не надавати, так як примирення з відповідачем позивач не вважає можливим. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Тульчевська Наталя Володимирівна в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду невідомі. Про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та завчасно. Заяв та клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Дані правовідносини регулюються ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст.\~24\~СК\~України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб між сторонами в справі зареєстрований 23.07.2010 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції за актовим записом №294, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12). Сторони не підтримують шлюбних відносин і спільного господарства не ведуть з березня 2022 року, про що зазначають обидві сторони у справі. Спільне життя сторін не склалося в зв`язку з виникненням непорозуміння, постійними сварками, різними поглядами на сімейне життя та виховання дітей. Бажання та наміру відновити нормальні сімейні стосунки у позивача відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно із постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Судом було встановлено, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, в сім`ї втрачена взаємоповага та розуміння, шлюб існує лише формально й зберегти сім`ю неможливо, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного, відсутнє взаєморозуміння. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню, оскільки подальше життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін. Таким чином суд повно, всесторонньо та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Заперечення відповідача проти задоволення позову та його посилання на можливість збереження сім`ї шляхом примирення після повернення родини з Франції до України після закінчення воєнних дій на правильність висновків суду не впливають з огляду на наступне. Згідно з ч. 3\~ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56\~СК\~України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Системний аналіз норм\~СК України\~вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. При цьому, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Такого висновку дійшов Верховний Суд справа №442/6319/16-ц, постанова від 30 травня 2019 року. Беручи до уваги категоричне заперечення позивача щодо можливості примирення між сторонами, той факт, що позивач зазначає, що подружжя вже зверталося за допомогою для збереження сім`ї до психологів, що не дало результатів, і відповідач вказане твердження не спростував, зважаючи на емоційний стан позивача та малолітніх дітей, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та інтересам дітей. При цьому, суд звертає увагу, що поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, проте при вирішенні питання, чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства, суд застосовує положення\~ст. 24 Сімейного кодексу України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Отже, при категоричній незгоді позивача на примирення, суд вважає що подальше збереження шлюбу між сторонами буде суперечити засадам, визначеним в ст. 24 Сімейного кодексу України. У відповідності до вимог ст.\~28\~ЦК\~України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм іменем. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із Закону, звичаю національної меншини, до якої вона належить. Зокрема, Законом України №2398-У1 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який набув чинності 27.07.2010р., внесено зміни до ст. 235 ЦК України, а саме було доповнено частиною другою, згідно якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації шлюбу, що розривається. Статтею 295\~ЦК передбачено, що прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач після розлучення просить повернути їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч. 2 ст.\~115\~Сімейного\~кодексу\~України після набрання рішенням законної сили необхідно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст.264\~ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Крім того, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, просив стягнути з відповідача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. Враховуючи положення ст. ст. 141, 142 ЦПК України та ту обставину, що позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] судовий збір на користь позивача, у розмірі 992 грн. 40 коп.

Outcome: approved