Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

1. Короткий зміст позовних вимог. 12 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до Кам`янської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ТБ «Дніпродзержинська» «про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним», в якій просить суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 24 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на товарній біржі «Дніпродзержинська» за реєстраційним номером 004/125-Н, судові витрати залишити за нею. 2. Позиція сторони позивача. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем зазначено, що 24 березня 1998 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна на Товарній біржі «Дніпродзержинська» (далі - Договір). За даним договором позивач придбала у [PERSON] будинок [ADDRESS] , який складається з наступного: жилий будинок А-1 шлакобетон, жилою площею 34,0 кв.м., Б-1 літня кухня шлакобетон, б'-1 сарай шлакоблок, Ж-1 вбиральня дощата, 3-1 підвал земляний, № 1 водопровід, № 2-4 забори, І тротуар, який знаходиться на земельній ділянці 501 кв.м. Даний договір було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації, про що на звороті документу міститься відмітка від 30 березня 1998 року. В даному договорі були погоджені всі істотні умови щодо правочину по відчуженню майна. [INFO] помер чоловік, позивачки, [PERSON] . Оскільки на момент підписання договору від 24 березня 1998 року позивач перебувала з покійним чоловіком у шлюбі, все придбане майно вважалося їх спільним, тому після смерті чоловіка, вона звернулася до державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори Новікової Л.В. з заявою про вступ до спадщини на майно яке залишилося після смерті чоловіка. Позивач 09 червня 2021 року отримала від нотаріуса Новікової Л.В. постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки згідно ст. 657 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв до 01.04.2004 року для договорів купівлі-продажу або міни нерухомого майна встановлено обов`язкову нотаріальну форму посвідчення, але договір від 24 березня 1998 року не був нотаріально посвідчений, тому нотаріус відмовила у вчинені нотаріально дії та запропонувала звернутися до суду за вирішенням даного питання. Позивач 08 липня 2021 року звернулася до державного реєстратора з заявою про внесення відомостей про право власності на будинок [ADDRESS] , 27 липня 2021 року отримала витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Однак всупереч тому, що державою було визнано право власності на будинок [ADDRESS] , нотаріус все одно не бажає здійснювати будь які нотаріальні дії щодо спірного будинку, через те що договір купівлі продажу від 24 березня 1998 року нотаріально не посвідчений. Наразі провести нотаріальне посвідчення договору від 24 березня 1998 року не є можливим, оскільки зв`язок з [PERSON] втрачено, та враховуючи те що продавець був 1935 року народження, її вже може не бути в живих. Враховуючи ту обставину, що через відсутність нотаріального посвідчення договору від 24 березня 1998 року про купівлю будинку [ADDRESS] , укладений між позивачкою та [PERSON] на Товарній біржі "Дніпродзержинська", позивач не можу в повній мірі розпоряджатися своїм майном, тому вимушена звернутися до суду з даним позовом. 3. Позиція сторони відповідача. Представник Відповідача Кам`янської міської ради Жужель С.С. будучи належним чином сповіщена про дату, час та місце судового розгляду, подала до суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд розглянути справу за відсутності представника та винести рішення у відповідності до норм винного законодавства. 4. Позиція третьої особи. Представник ТБ «Дніпродзержинська» будучи належним чином сповіщені про час, місце та дату розгляду справи в судове засідання не з`явились, обставини своєї неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. 5. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи. 12 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до Кам`янської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ТБ «Дніпродзержинська» «про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним». 12 жовтня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям, справу передано в провадження судді Івченко Т.П. 12 жовтня 2021 року Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. 28 квітня 2022 року через канцелярію суду від представника Відповідача [PERSON] надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, та отримання копії позовної заяви з додатками, які були їй вручені про що вона зазначила в заяві та поставила підпис. 04 травня 2022 року через канцелярію суду від представника Відповідача [PERSON] надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті та про розгляд справи без участі представника Відповідача. 04 травня 2022 року Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. 13 червня 2022 року на офіційну електронну адресу суду надійшла заява від представника Відповідача [PERSON] в якій вона просить розглянути справу без участі представника відповідача та винести рішення у відповідності до чинного законодавства. 23 серпня 2022 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без її участі на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі, просить залишити судові витрати за нею. 23 серпня 2022 року через канцелярію суду від представника Відповідача [PERSON] надійшла заява в якій вона не заперечує проти задоволення позовних вимог та розглянути справу без участі їх представника. 13 жовтня 2022 року через канцелярію суду від представника Відповідача [PERSON] надійшла заява в якій вона просить задовольнити позовні вимоги та розглянути справу без участі їх представника. Представник третьої особи ТБ «Дніпродзержинська», будучи належним чином сповіщеним про дату, час та місце судового розгляду, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судові повістки - виклики направлялись відповідачу на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України, вважається доставленою, що підтверджується рекомендованим повідомленням, що знаходиться в матеріалах справи та на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає причини неявки третьої особи неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень третьою особою відсутня, що дозволило суду за згодою позивача та відповідача ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Як передбачено п.2 ч. 7\~ст. 128 ЦПК України\~у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому право такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями\~ст.174 ЦПК України\~закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до\~ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Третя особа будучи повідомленим належним чином про розгляд справи про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомив. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, враховуючи згоду позивача про розгляд справи у його відсутності та у відсутності відповідача та третьої особи на підставі поданих позивачем, відповідачем та третьою особою документів та неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи третьої особи і відсутності будь-яких заяв від нього, суд вважає за можливе постановити розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані позивачем, відповідачам та третьою особою документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. 6. Фактичні обставини встановлені судом. 24 березня 1998 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який був зареєстрований на товарній біржі «Дніпродзержинська» за номером 004/125-Н, в якому були погоджені всі істотні умови щодо правочину по відчуженню майна. Згідно договору № 004/125-Н від 24.03.1998 року позивач придбала у [PERSON] будинок [ADDRESS] , який складається з: жилий будинок А-1 шлакобетон, жилою площею 34,0 кв.м., Б-1 літня кухня шлакобетон, б'-1 сарай шлакоблок, Ж-1 вбиральня дощата, 3-1 підвал земляний, № 1 водопровід, № 2-4 забори, І тротуар, який знаходиться на земельній ділянці 501 кв.м., що підтверджується договором № 004/125-Н від 24.03.1998 та технічним паспортом на будинок. Даний договір було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації, про що на звороті договору № 004/125-Н від 24.03.1998 року міститься відмітка від 30 березня 1998 року, де зазначено, що в реєстровій книзі № 55, зроблено реєстровий запис № 8824, що підтверджується довідкою № 2339 від 28.09.2021 р. [INFO] помер чоловік, позивачки, [PERSON] , після смерті чоловіка, позивач звернулася до державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори Новікової Л.В. з заявою про вступ до спадщини на майно яке залишилося після смерті чоловіка. Згідно Постанови с/с 121/2021 від 09 червня 2021 року нотаріус Новікова Л.В. відмовила у вчиненні нотаріальної дії, оскільки згідно ст. 657 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв до 01.04.2004 року для договорів купівлі-продажу або міни нерухомого майна встановлено обов`язкову нотаріальну форму посвідчення, але договір від 24 березня 1998 року не був нотаріально посвідчений, тому нотаріус відмовила у вчинені нотаріально дії та запропонувала звернутися до суду за вирішенням даного питання, що підтверджується постановою від 09.06.2021 року. Відповідно до Витягу № 267639761 від 27.07.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності, за позивачем [PERSON] , зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 62,7 кв.м. та житловою площею 34,0 кв.м., на підставі Рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 59484462 від 27.07.2021 року. Судом встановлено, що провести нотаріальне посвідчення договору № 004/125-Н від 24 березня 1998 року не є можливим, оскільки зв`язок з продавцем [PERSON] втрачено. 7. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог статей 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідност.55\~Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст.\~58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р., що набрав чинності з 01 січня 2004 року, встановлено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм\~ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 49\~Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст.\~224\~ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.\~Статтею 227 ЦК УРСР\~передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст.\~15\~Закону України\~"Про\~товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст.ст.\~224,\~227\~ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових будинків (квартир) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі\~ст.15 Закону України "Про товарну біржу"\~біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1\~ст.128 ЦК України\~(1963р.), а у відповідності зі\~ст.153 ЦК України\~(1963 р.) договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Згідно зі\~ст. 227 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Частина 2 ст. 15 Закону про товарну біржу передбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Проте є також\~статті 227 «Форма договору купівлі-продажу жилого будинку» та 242 «Застосування до договору міни правил купівлі-продажу» Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 р., відповідно до яких договори купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), однією зі сторін яких виступає громадянин (фізична особа), обов`язково мають посвідчуватися нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Отже, положення\~ст. 227 ЦК УРСР\~спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як\~ст. 15 Закону "Про товарну біржу"\~закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення ст. 15 по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Такої самої позиції дотримується і Пленум Верховного Суду України, яку він офіційно виклав у своїй\~постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 р. № 3. Так, у п. 4 цієї\~постанови\~зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2\~ст.47 ЦК\~за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. за\~N 1952-IV\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Будь-яких доказів з приводу того, що у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми визнавалася недійсною суду не було надано. А отже суд приходить до висновку, що угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. Крім того, як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна № 004/125-Н від 24.03.1998 року, позивач придбала у [PERSON] будинок [ADDRESS] , який складається з: жилий будинок А-1 шлакобетон, жилою площею 34,0 кв.м., Б-1 літня кухня шлакобетон, б'-1 сарай шлакоблок, Ж-1 вбиральня дощата, 3-1 підвал земляний, № 1 водопровід, № 2-4 забори, І тротуар, який знаходиться на земельній ділянці 501 кв.м., який був зареєстрований 24.03.1998 року на товарній біржі «Дніпродзержинська», сторони дійсно уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж майна належного продавцю на праві власності. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно з п. 4 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана відповідачем за 6000 грн., які одержані були Продавцем від Покупця до підписання договору. Крім того слід зазначити, що за позивачем офіційно зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 62,7 кв.м. та житловою площею 34,0 кв.м., на підставі Рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер 59484462 від 27.07.2021 року що підтверджується Витягом № 267639761 від 27.07.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності. Відповідно до\~ст. 47 ч. 2 ЦК України /1963р./, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. У такому випадку подальше нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Враховуючи вище викладене, та позицію позивача, укладений договір купівлі-продажу нерухомості не є ані фіктивним, ані уявним; внаслідок його виконання кожна із сторін досягла тієї мети, яку вона пов`язувала з укладанням договору, тобто ця угода була реально виконана, доказів того, що сторони заперечували проти укладення договору суду не було надано, тому, суд вважає, що існують законні підстави для визнання спірного договору дійсним. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням наст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, № 004/125-Н укладеного 24.03.1998 року, товарною біржею «Дніпродзержинська». Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав. Цей же спосіб захисту цивільних прав і інтересів регламентує ст.392 ЦК України, згідно з якою власник майна має право заявити позов про визнання його права власності, якщо це право сперечається або не визнається іншою особою. Позивач вимушено звернувся із позовом до суду, так як не може отримати свідоцтво про право власності на майно після смерті свого чоловіка, оскільки згідно ст. 657 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв до 01.04.2004 року для договорів купівлі-продажу або міни нерухомого майна встановлено обов`язкову нотаріальну форму посвідчення, але договір від 24 березня 1998 року не був нотаріально посвідчений, тому нотаріус відмовила у вчинені нотаріально дії. Повною мірою реалізувати своє право власності, в тому числі право розпорядження будинком, позивач не зможе, так як враховуючи вимоги «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами Україні» затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, зареєстрованого в МЮУ 22.02.2012 р. за №282/20595 - п.1. глави 2 розділу 2 якого передбачено, що при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно та, у передбачених законодавством випадках, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що вище вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений відповідно до вимог законодавства діючого на момент його укладення, містив всі істотні умови договору, був направлений на реальне настання наслідків, виконаний сторонами, що підтверджено в судовому засіданні письмовими доказами, на даний момент можливість його нотаріального посвідчення вичерпана, а тому, виходячи з принципів розумності, справедливості, непорушності права власності, суд приходить до висновку про можливість визнання вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. 8. Розподіл судових витрат між сторонами. Статтею 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При зверненні із позовом позивачем понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп., які позивач просить покласти на неї та не стягувати судовий збір з відповідача.

Outcome: approved