Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 листопада 2018 року звернулась з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі, з позовом про визнання недійсним заповіту складеного [PERSON] на ім`я [PERSON] 17.01.2014 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 8-33. В обгрунтування позову позивач зазначає наступне. [INFO] померла мати сторін - [PERSON] . Відповідно до заповіту від 28 листопада 2012 р., що посвічений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 5-1401, Борова В. П. заповідала усе майно позивачу. 17 січня 2014 р. [PERSON] залишила заповіт, що посвічений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 8-33. Як стало відомо позивачу, у вказаному заповіті спадкоємцем майна призначено відповідача. Позивач вважає, що на час складання та підписання заповіту від 17 січня 2014 р., що посвічений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 8-33 Борова В.П. не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, оскільки була людиною похилого віку - 1931 року народження, мала низку хронічних захворювань, зокрема серцево-судинну недостатність, атеросклероз, гіпертонію, багато чого не пам`ятала, у зв`язку з чим потребувала постійної допомоги та догляду, які їй надавала позивач. Наведені у позовній заяві обставини можуть бути підтверджено матеріалами спадкової справи та медичними документами. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно витребувано медичну картку [PERSON] та копію матеріалів спадкової справи № 283/2018 до майна [PERSON] . 24 січня 2019 року до матеріалів справи надійшла копія спадкової справи № 283/2018 до майна померлої [INFO] Борової [PERSON] 07 лютого 2019 року від Приморської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без присутності представника. 12 березня 2019 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву відповідач зазначає наступне. Відповідач вказує, що жодного достовірного доказу на підтвердження своїх тверджень щодо вищевказаних обставин справи позивачем надано не було, у відповідача немає сумнівів, що Заповідач в момент складання заповіту усвідомлював значення своїх дій, щодо призначення [PERSON] своїм спадкоємцем, твердження Позивача вважає нічим не обґрунтованими припущеннями. Вважає, що позивачем не подано суду достатніх та переконливих доказів на підтвердження факту, що оскаржуваний заповіт від 17.01.2014 року не відповідав волі спадкодавця в розумінні ч.2 ст.1257 ЦК України. Наведені вище доводи повністю спростовують підстави для задоволення позову про визнання недійсним заповіту від 17.01.2014 року. 26 березня 2019 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив відповідача. Відповідно до вказаної відповіді відповідач зазначає наступне. Позивач вказує, що [PERSON] із 1980 р. постійно проживає у Латвії. В Одесі, де спадкодавець [PERSON] , проживала постійно до дня її смерті, спадкоємець [PERSON] бував рідко, наїздами. Весь догляд та турбота про матір лягли на плечі позивача. І лише з її особистої ініціативи [PERSON] регулярно отримував від позивача інформацію про здоров`я їх мами, про всі моменти її життя. А також і про обсяг фізичної та матеріальної допомоги, якої потребувала їх престаріла і дуже хвора мати, і яку вона отримувала тільки від позивача. І цю допомогу позивачу одній доводилося здійснювати за двох. З боку позивача відповідач постійно інформувався про те, які зміни відбувалися зі здоров`ям мами, коли і на що вона хворіла, а також які матеріальні витрати були необхідні (особливо за останні 8 років), і яким чином позивач забезпечувала їй догляд. Лише з 2016 р. не регулярно невелику грошову допомогу [PERSON] став надсилати, так як на мамину пенсію з усіма вкладеннями позивача з її пенсії вже не вдавалося забезпечувати необхідне харчування та лікування. Відповідач також був обізнаний про те, що починаючи з 2013 р. став значно погіршуватися загальний стан здоров`я матері, загострилися хвороби і до цього ще приєдналися складові психічного плану, такі як необґрунтовані страхи, підозри, забудькуватість, періодичні прояви незрозумілої та необґрунтованої агресивності. розмови із померлими родичами. Їй часто здавалося, що хтось заходить у квартиру, виносять речі, ночами будять та турбують її. Про це відповідач від позивача отримував інформацію. [PERSON] протягом багатьох років страждала цілою низкою хронічних захворювань, що зобов`язувало позивача постійно надавати їй допомогу як матеріальну, так і фізичну. Незважаючи на відсутність з боку позивача будь-яких прохань про складання заповіту і навіть пояснень про відсутність такої необхідності, [PERSON] склала два заповіти на ім`я позивача у 2007 р. та у 2012 р. Ці заповіти були зареєстровані нотаріусами Першої Одеської державної нотаріальної контори. Звертає увагу на те. що позивач ніколи не просила маму про заповіти і всіляко відмовляла її від цього. Третій, оспорюваний заповіт на [PERSON] , як з`ясувалося після смерті матері, було складено мамою у 2014р. в один із його приїздів до Одеси про який він мовчав 4 роки На період появи цього заповіту фізичне та психічне здоров`я матері було таким, що усвідомлювати свої дії, критично оцінювати свої вчинки та їх наслідки мама не могла. Тому в позовній заяві було зазначено необхідність проведення посмертної експертизи для підтвердження цього факту. Ці факти знайдуть своє підтвердження і у свідченнях свідків, які спілкувалися з нею особисто протягом тривалого часу. 22 квітня 2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи Виписки з медичної картки № 2422. 22 квітня 2019 року від позивача по справі надійшла заява про виклик свідків: [PERSON] , та [PERSON] 22 квітня 2019 року від позивача по справі надійшла заява про призначення експертизи на вирішення якої поставити питання: 1. Чи страждала [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , хронічним, стійким психічним розладом, або тимчасовим функціональним розладом психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі, або інших хворобливих явищ, під час укладання та підписання заповіту від 17.01.2014 року? 2. Чи могла [PERSON] 06.08.1931 [INFO] , яка померла [INFO] , під час укладання та підписання заповіту від 17.01.2014 року, за своїм психічним станом, усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними? 14 травня 2019 року від позивача по справі надійшла заява про допит у якості свідка [PERSON] . Під час судового засідання від 14.05.2019 року було допитаноу якості свідків наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та позивач [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року клопотання позивача про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи задоволено та на вирішення експертизи поставлено наступні запитання: 1. Чи страждала [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , хронічним, стійким психічним розладом, або тимчасовим функціональним розладом психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі, або інших хворобливих явищ, під час укладання та підписання заповіту від 17.01.2014 року? 2. Чи могла [PERSON] 06.08.1931 [INFO] , яка померла [INFO] , під час укладання та підписання заповіту від 17.01.2014 року, за своїм психічним станом, усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними? 04 листопада 2019 року від завідуючої КАСПЕ КНП «ООМЦПЗ» ООР Толмачова О.А. надійшло клопотання про витребування додаткових матеріалів. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2019 року провадження по справі відновлено. 13 січня 2020 року від позивача надійшла заява про забезпечення можливості провести експертизу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2020 року справу направлено для проведення експертизи. 21 квітня 2022 року на адресу суду направлено Висновок судово-психіатричного експерта № 54 від 27.01.2022 року відносно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2022 року провадження по справі відновлено та призначено розгляд справи на 19 травня 2022 року. 19 травня 2022 року від позивача до суду надійшла заява про призначення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи в будь-якій області крім Одеської. 19 травня 2022 року від позивача до суду надійшла заява про допит лікарів які лікували [PERSON] , а саме: [PERSON] та [PERSON] . Під час судового засідання призначеного на 19 травня 2022 року протокольною ухвалою суд ухвалив відмовити в задоволенні клопотання про допит свідків, суд не визнав вказаних осіб свідками. Протокольною ухвалою суд ухвалив відмовити в призначені повторної експертизи. Зазначивши, що підстави повторної експертизи по психіатричним питанням необґрунтовані та недоведені. А по поставленим психологічним питанням суд вказав, що це не стосується предмету спору та доказування. Представник позивача та представник відповідача звернулись до суду з клопотанням про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2022 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 08 червня 2022 року. 06 червня 2022 року від позивача по справі надійшла заява, в які позивач повідомила суд, що приймати участь в судовому засіданні призначеному на 08 червня 2022 року не зможе, адже до кінця серпня позивач буде перебувати за межами м. Одеси. Крім того, позивач зазначила, що від правової допомоги адвоката Осадчого А. відмовляється. Виходячи з вищевикладеного просила суд відкласти розгляд справи на вересень 2022 року. 08 червня 2022 року від відповідача до суду надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника відповідача. У судове засідання призначене на 08 червня 2022 року сторони не з`явились, розгляд справи відкладено на 21.07.2022 року. У судове засідання призначене на 21 липня 2022 року сторони не з`явились, розгляд справи відкладено на 27 вересня 2022 року. Судове засідання призначене на 27 вересня 2022 року відкладено у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Розгляд справи відкладено на 03 листопада 2022 року. 08 листопада 2022 року від відповідача до суду надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника відповідача. 03 листопада 2022 року від позивача по справі до суду надійшла заява про надання додаткового часу для пошуку адвоката, у зв`язку з активною волонтерською діяльністю пов`язаною з воєнним станом. 03 листопада 2022 року в судове засідання з`явився позивач [PERSON] . У зв`язку з клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 14 грудня 2022 року. 12 грудня 2022 року від позивача по справі надійшла заява про неможливість розгляду справи без присутності позивача та її адвоката, пошуки якого ще не завершені, через активну волонтерську діяльність позивача та фактичну відсутність у м. Одеса. 14 грудня 2022 року від Одеської обласної ради, депутату Одеської обласної ради VIII скликання депутатської фракції «Слуга народу» Лілії Коваленко до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи через те, що [PERSON] здійснює волонтерську діяльність в громадах Одеської області та більшість свого часу перебуває за межами м. Одеса. 14 грудня 2022 року від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за наявними матеріалами. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Суд звертає увагу, що під час судового засідання від 03 листопада 2022 року, судом було роз`яснено, що відсутність адвоката та пошук нового адвоката, не може бути підставою для постійного відкладення розгляду справи. Як встановлено матеріалами справи, позивач відмовилась від свого адвоката Осадчого А..Ю. в заяві від 06.06.2022 року. Суд з повагою ставиться до волонтерської діяльності яку здійснює позивач в складний для країни час, однак відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю знайти адвоката з червня 2022 року породжує порушення прав відповідача на справедливий судовий розгляд, що є недопустимим. Під час судового засідання призначеного на 19 травня 2022 року представники сторін наполягали на закритті підготовчого провадження, отже завдання по збору доказів сторонами виконано. Щодо особистих пояснень позивача, то суд зазначає, що позивача під час розгляду справи було допитано в якості свідка, нею надані всі необхідні на її думку пояснення. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вбачає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла мати сторін - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 26 травня 2018 року, Серія [NUMBER] . 17 січня 2014 р. [PERSON] залишила заповіт, що посвічений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, реєстровий № 8-33. Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповідає усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось [PERSON] . Вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі № 8-33. Відповідно до тексту заповіту нотаріус засвідчує, що заповіт підписаний нотаріусом, зі слів [PERSON] . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано нею у присутності нотаріуса. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. Зазначені правовідносини регулюються нормами ст..ст. 1216-1218 ЦК України пов`язані з набуттям права власності в порядку спадкування. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч. 2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до п. 2ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2020 року проведено судово-психіатричну експертизу. В матеріалах справи наявний Висновок судово-психіатричного експерта № 54. Так, Висновком встановлено наступне: за результатами проведеного посмертного судово-психіатричного дослідження комісія експертів-психіатрів дійшла до ВИСНОВКІВ: що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на час укладання та підписання заповіту від 17.01.2014 року хронічним стійким психічним розладом, або тимчасовим функціональним розладом психіки, із порушенням фізіологічних процесів в організмі, іншим хворобливим розладом психіки не страждала. Виявляла клінічні ознаки психічних порушень у вигляді «Органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу (змішаного ґенезу), без хвилювань психотичного рівня, клінічного зниження когнітивних функцій, суттєвих змін особистості, порушень волі та критики» (що відповідав діагностичним стандартам рубриці «F06.6», за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), які за ступенем впливу на її вольові, критичні та когнітивні функції не досягали хворобливого рівня, не досягали ступеня недоумства. [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на час укладання та підписання заповіту від 17.01.2014 року, за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Позивач не погоджуючись с висновком експертизи, звернувся до суду з клопотанням про призначення повторної комплексної психолого-психіатричної експертизи. Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Дослідивши матеріали справи, судом не встановлено підстав для визнання висновку експерта необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, сумнівів у його правильності у суду не виникає. Посилання позивача на неповність, необ`єктивність та надуманість висновку експертизи позивачем жодним чином не доведено, а лише є особистою думкою позивача. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20.06.2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року у справі № 522/25597/13-ц. Зазначене також роз`яснено у п. 18постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». У відповідності до вимог ч.2ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16.10.2019 року по справі № 530/1349/16-ц. Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, та в сукупності з наявними в справі доказами, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Згідно пояснень свідків, вбачається що ніхто зі свідків не зміг надати переконливих відомостей щодо психічного стану [PERSON] та не розуміння нею своїх дій на час складання заповіту. Медична документація відносно [PERSON] не свідчить та не підтверджує належним чином обставини того, що станом на час складання заповіту спадкодавець не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Отже, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. З огляду на викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог про визнання заповіту недійсним, а тому відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи зібрані докази у сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то не підлягають і стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесені останнім при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed