Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 24.11.2001 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проте спільне сімейне життя у них не склалось. Зазначала, що у них з відповідачем відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя та виховання дітей, між ними втрачено почуття любові та поваги. Вважає, що на даний час їх шлюб має лише формальний характер та подальше його збереження буде суперечити її інтересам, а тому звернулась до суду з даним позовом в якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] . Крім того, посилалась на те, що між нею та відповідачем існує домовленість про те, що їх спільна неповнолітня донька [PERSON] залишиться на виховані та буде мешкати разом з батьком, оскільки у неї з донькою відсутнє порозуміння, вони не знаходять спільної мови. Наразі коли батько мешкає окремо дитина взагалі неконтрольована, оскільки тільки батько займався її вихованням, має на неї вплив та тільки його вона слухається. Таким чином, просила їх спільну з відповідачем неповнолітню доньку залишити проживати разом з батьком та 30.11.2022 року направила заяву про уточнення позовних вимог в якій зазначала, що вони з відповідачем мешкають в [ADDRESS] та за їх спільною згодою після розірвання шлюбу відповідач залишиться проживати за вказаною адресою, у зв`язку з чим змінила позовні вимоги про визначення місця проживання дитини та замість адреси [ADDRESS] вказала адресу - [ADDRESS] . В рамках судового розгляду даного спору залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Чернівецької міської ради; витребувано у Служби у справах дітей Чернівецької міської ради письмовий висновок щодо розв`язання спору по факту доцільності визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] (тел. [NUMBER] ), за адресою [ADDRESS] ; відмовлено у прийнятті заяви відповідача [PERSON] про визнання позову; витребувано у Департамент соціальної політики Чернівецької міської ради інформацію про те чи змінювалось зареєстроване фактичне місце проживання внутрішньо переміщених осіб [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та їх доньки [PERSON] , [INFO] (довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09.05.2022 року №7726-5001602494, №7726-5001646249, №7726-5001602620) з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, від неї в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, 12.12.2022 року на електронну адресу суду надійшла його заява про визнання позову та про розгляд справи без його участі, натомість ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12.12.2022 року судом було відмовлено у прийняті його заяви про визнання позову. Так, суд прийшов до висновку про неможливість прийняття заяви відповідача про визнання позову, оскільки відомості про те чи визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб потребують додаткового дослідження та з`ясування в судовому засіданні всіх обставин справи, з урахуванням того, що вирішення питання про розірвання шлюбу тісно пов`язане із питанням про залишення проживання дитини з одним із батьків, проте свою позицію з цього приводу відповідач у заяві, яка надійшла на електронну пошту суду 12.12.2022 року не висловив. При цьому, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши фактичні обставини справи та оцінивши наявні докази з точки зору їх належності і допустимості, оскільки повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Таким чином, за обставин викладених в позовній заяві та заяві про визнання позову в сукупності з доданими до них документами, а також з урахуванням положень ст.ст. 19, 160 СК України, суд був позбавлений можливості в підготовчому судовому засіданні достеменно встановити обставин, які б вказували на відсутність порушення закону та прав, інтересів інших осіб, в даному випадку малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а тому, суд прийшов до висновку, що необхідно відмовити у прийнятті визнання відповідача про визнання позову та продовжити судовий розгляд справи, про що зазначено в ухвалі суду від 12.12.2022 року. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, направила до суду про розгляд справи без її участі, зазначила про відсутність підстав для надання висновку про доцільність залишення проживати неповнолітню [PERSON] разом з батьком, а також при вирішенні спору просила врахувати висновки Верховного суду у справі №200/952/18 від 15.01.2020 року. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24.11.2001 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис №986 (а/с 6). Від вказаного шлюбу у сторін є неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] (а/с 17). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Враховуючи обставини справи, відсутність заперечень з боку відповідача, клопотань про надання строку на примирення, суд вважає, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання змінити прізвище на дошлюбне після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За правилами 1 ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з іншою вимогою, заявленою у цивільному процесі. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Так, у своїй позовній заяві позивач просить залишити проживати їх спільну неповнолітню доньку разом з батьком за адресою [ADDRESS] , при цьому згідно довідкок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 09.05.2022 року №7726-5001602494, №7726-5001646249, №7726-5001602620 зареєстроване фактичне місце проживання внутрішньо переміщених осіб [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та їх доньки [PERSON] , [INFO] - з [ADDRESS] та таке місце реєстрації не змінювалось, що підтверджується відповідними листами Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради наданими на запит суду. Аналізуючи досліджені докази суд враховує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі Мамчур проти України від .6.07.2015, М.С. проти України від 11.07.2017). Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту проживання відповідача за адресою [ADDRESS] , наявність належних умов для проживання дитини, судом не встановлено на підставі належних та допустимих доказів наявності неприязних відносин між матір`ю та донькою, а також навпаки особисту прихильність дитини до батька, про що вказано у тексті позовної заяви. При цьому, згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, натомість в рамках судового розгляду даного спору не доведено належними та допустимими доказами наянвість згоди неповнолітньої [PERSON] на проживання окремо від матері разом з батьком. Додатково слід зазначити, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання, звернення до органу опіки та піклування з цього приводу, засідання комісії та надання висновку з вказаного питання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Відсутність спору має наслідком залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 200//952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809-св21). Разом з тим, слід зазначити, що можливість залишення дітей проживати з одним з батьків при розірванні шлюбу, не є тотожним вимозі про визначення місця проживання дітей, розгляд якої судом можливий лише за наявності спору, що відповідає правовим висновкам, які викладені Верховним Судом у постанові від 22.12.2021 у справі № 339/143/20. Враховуючи те, що сторони не позбавлені можливості визначити місце проживання їх неповнолітньої доньки [PERSON] за спільною згодою з урахуванням думки дитини відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, ч. 3 ст. 29 ЦК України, а також звернутися із вимогою про визначення місця проживання дитини у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст. 161 СК України, при цьому наявність чи відсутність спору з даного приводу на даний час жодними доказами не підтверджено, а відсутність доказів з метою встановлення наведених вище обставин для залишення дитини проживати разом з відповідачем, свідчить про наявність підстав для відмови в задоволені позову в цій частині. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial