Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру позивач та [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (брат позивача), [PERSON] (син позивача), [PERSON] (донька позивача), є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] . Повідомив, що 1\\6 частина квартири належала ще його батькові [PERSON] , який номер, а тому, його частку успадкувала [PERSON] . При приватизації квартири було видано свідоцтво про право власності на квартиру від 27 грудня 1996 року. Повідомляє, що оригінал свідоцтва втрачений, а його відновлення є неможливим. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати за відповідачами право власності на квартиру, встановивши приналежність їм часток. \~ \~ \~ \~Відповідачі належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлені про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, їм направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, який повернувся до суду 15 листопада 2022 року, однак ними не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому, суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній даних та доказів. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, з огляду на наступне. \~ \~ \~ \~Судом було встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру від 27 грудня 1996 року народження, квартира за адресою [ADDRESS] , належить на праві приватної, спільної, сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). \~ \~ \~ \~В матеріалах справи міститься довідка Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», з якої вбачається, що квартира за адресою [ADDRESS] , належить на праві приватної, спільної, сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). \~ \~ \~ \~Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем всього майна [PERSON] є [PERSON] (а.с.7) \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12239453, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/6 частка квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З аналізу вказаної статті вбачається, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права). Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа, позивачем у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником. Аналогічна позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 10 травня 2017 року у справі № 910/13348/15. Щодо визнання права власності позивача, внаслідок оспорення або невизнання іншими особами права власності, суд зазначає наступне. З позовної заяви не вбачається, та позивачем не зазначено, що відповідачами оспорюється або невизнається їх право власності на квартиру. Крім того, позивачем не зазначено, у чому конкретно полягає порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачами. Докази порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача в матеріалах справи відсутні. Щодо визнання права власності позивача в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності, суд зазначає наступне. Згідно з листом Державної реєстраційної служби України № 12-06-15-13 від 15 січня 2013 року за загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа лише суб`єкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат. Втрата чинності нормативно-правовим актом, на підставі якого відповідний суб`єкт видавав документ, не є підставою для відмови у видачі дубліката документа. Єдиною підставою, за наявності якої видача дубліката документа не може бути здійснена суб`єктом, який видав такий документ, є ліквідація (припинення діяльності) такого суб`єкта. У такому випадку видача дубліката документа здійснюється правонаступником відповідного суб`єкта або архівною установою (якщо передбачається передача документів до архіву). Так, позивачем не надано суду доказів звернення до відповідної установи для отримання дубліката свідоцтва про право власності. Ним вказано лише, що відновлення є неможливим та не зазначено чому саме неможливо відновити вказане свідоцтво, та які дії ним вживались для його відновлення. Згаданим вище листом Державної реєстраційної служби України зазначено також, що до 1 січня 2013 року оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності проводилось, зокрема, органами місцевого самоврядування відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445, яке втратило чинність з 1 січня 2013 року. Припинення повноважень органів місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно не є наслідком припинення в цілому діяльності таких органів, а тому у випадку втрати чи зіпсування такого свідоцтва видачу його дубліката здійснює відповідний орган місцевого самоврядування. Враховуючи наведене, позивач не позбавлений права звернутися до відповідних органів з заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на згадану квартиру. Крім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження втрати згаданого документа, а також доказів на підтвердження вчинення дій, спрямованих на пошук такого. Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що в копії свідоцтва про право власності на квартиру та в довідці Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» містяться розбіжності, оскільки вказано, що квартира належить на праві приватної, спільної, сумісної власності, в тому числі, [PERSON] , в той час, як згідно довідки, вона належить [PERSON] . Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Outcome: dismissed