Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом, у якому, із врахуванням заяви від 24.11.2022, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та виселити його із квартири. Ухвалою від 07.09.2022 відкрито спрощене позовне провадження із викликом учасників. Ухвалою від 21.12.2022 постановлено справу розглядати в заочному порядку. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що квартира [ADDRESS] є її власністю. 15.04.2022 відповідач самовільно вселився до квартири та проживає у ній. При цьому місце проживання відповідача зареєстровано у квартирі. Враховуючи, що відповідач з серпня 2017 року не проживав у квартирі у зв`язку із відбуванням покарання, не приймав участі в утриманні квартири, відмовився звільнити квартиру, позивач звернулася до суду. Відзиву відповідачем не подано. Заперечень третьою особою не подано. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, навела пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Інші учасники справи не з`явилися, причин неявки не повідомили. Обставини, встановлені судом. Свідоцтвом про право власності на спадщину від 11.02.2020 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.02.2020 підтверджується право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки №4628 від 20.07.2022 та відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 05.09.2022 вбачається, що місце проживання [PERSON] зареєстровано у квартирі [ADDRESS] із 21.10.2002. Позивачем надано акт сусідів по будинку [ADDRESS] від 15.07.2022, підписи яких завірені начальником дільниці КП «Жилсервіс-5» ДМР у якому вказано, що [PERSON] проживає у вказаній вище квартирі із 15.04.2022. Факт проживання у квартирі відповідача підтвердили також свідки [PERSON] та [PERSON] . Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2017 [PERSON] призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та 2 місяці. Довідкою ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 16.03.2020 підтверджується, що [PERSON] знаходиться під вартою із 05.03.2020. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1\~984,80 грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини першої-другої статті 71\~ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 22.09.2021 у справі №759/14973/17, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК УРСР, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. У відповідності до п.7 ч.3 ст.71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах - воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. Враховуючи, що йде мова про житло, яке перебуває у власності фізичної особи, до спірних відносин підлягає застосуванню ст.405 ЦК України. Разом із тим, враховуючи, що її зміст є аналогічним ст.71 ЖК України, за виключенням строку тимчасової відсутності, суд застосовує висновки Верховного Суду щодо застосування ст.71 ЖК України. Місце проживання відповідача зареєстровано у квартирі позивача ще у 2002 році. Правомірність набуття права користування квартирою у 2002 році позивачем не оскаржується. Відтак відповідач правомірно вселився до квартири та набув право на проживання у ній. Відповідач не проживав у квартирі у зв`язку із відбуванням покарання у вигляді позбавлення волі. Після відбування покарання відповідач повернувся до квартири та проживає у ній. Вказані обставини свідчать як про поважність причин відсутності відповідача у житлі та збереження за ним житла, так і про переривання строку тимчасової відсутності. Окрім того суд враховує, що у квартирі проживає лише відповідач, позов не обґрунтовано необхідністю проживання у квартирі позивача та членів його сім`ї, неможливість спільного проживання із відповідачем чи наявністю у відповідача іншого житла. Відтак виселення відповідача у даному випадку буде свавільним. Доводи про те, що відповідач не утримує квартиру не є підставою для його виселення, а позивач не позбавлена права звернутися до відповідача за відшкодуванням відповідних витрат. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати. Інших судових витрат не заявлено.

Outcome: dismissed