Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

11.08.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 26.10.2021 року та 01.11.2021 року між ним та [PERSON] було укладено договори позики, за умовами яких він надав відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 7500 дол. США та 16000 грн. відповідно. Вказаними правочинами було обумовлено строки повернення коштів до 26.04.2022 року та до 31.12.2021 року. Однак, запозичені кошти [PERSON] на даний час так і не повернув, на його неодноразові звернення та вимоги щодо повернення сум позики відповідач реагує відмовами. Таким чином, [PERSON] ухиляється від виконання взятих на себе боргових зобов`язань. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в загальному розмірі 345767,69 грн., з яких: 290264,50 грн. сума основного боргу, 2658 грн. 3% річних, 18922,59 грн. сума інфляційних втрат, 33922,60 грн. пеня; а також судові витрати по справі з яких: 3457,67 грн. судового збору та 15000 грн. витрат на правничу допомогу. До початку судового засідання від представника позивача на адресу суду надійшла заява, у якій він просить розгляд справи проводити у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, щодо постановлення заочного рішення не заперечує (а.с. 38). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце розгляду справи був повідомленим належним чином, про що свідчить довідка про доставку SMS (електронної судової повістки) (а.с. 37), заяви, клопотання, відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Судом встановлено, що 26.10.2021 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача в борг 7500 дол. США, та які зобов`язався повернути останньому до 26.04.2022 року. Факт отримання [PERSON] грошових коштів в якості позики підтверджується Розпискою від 26.10.2021 року, власноруч написаною відповідачем (а.с. 11). Крім того, 01.11.2021 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача в борг 16000 грн., та які зобов`язався повернути останньому до 31.12.2021 року. Факт отримання [PERSON] грошових коштів в якості позики підтверджується Розпискою від 01.11.2021 року, власноруч написаною відповідачем (а.с. 10). Щодо стягнення основної суми боргу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~ \~ \~ \~Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. \~ \~ \~ \~Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, [PERSON] ані в обумовлені Договорами позики від 26.10.2021 року та 01.11.2021 року строк, ані на день звернення до суду з даним позовом, ані на день постановлення даного судового рішення кошти [PERSON] не повернув. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За наведених обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 274264,50 грн. (як еквівалент 7500 дол. США згідно курсу НБУ 36,5658 грн. станом на 10.08.2022 року) та 16000 грн. як борг за Договорами позики від 26.10.2021 року та 01.11.2021 року. Щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. У своєму позові [PERSON] також просить стягнути з [PERSON] 3% річних, суму інфляційних втрат та пеню, які нараховані за період з дати виникнення прострочення виконання зобов`язань та по дату пред`явлення даного позову, а саме: -за правочином від 26.10.2021 року період прострочення розрахований з 27.04.2022 року по 10.08.2022 року на суму заборгованості 274264,50 грн.; -за правочином від 01.11.2021 року період прострочення розрахований з 01.01.2022 року по 10.08.2022 року на суму заборгованості 16000 грн. Однак, вищевказані розрахунки, які проведені стороною позивача та взяті за основу при заявленні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань суд до уваги не приймає з огляду на наступне. 15.03.2022 року було прийнято ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX, який набув чинності 17.03.2022 року та відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).». Із наведеного слідує, що нараховані позивачем штрафні санкції за Договорами позики від 26.10.2021 року та 01.11.2021 року в період з 24.02.2022 року до 10.08.2022 року, у відповідності до вищевказаних вимог закону підлягають списанню. Тобто, штрафні санкції, які позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача за невиконання ним своїх зобов`язань по Договору позики від 26.10.2021 року (строк повернення коштів був встановлений сторонами правочину до 26.04.2022 року), що були нараховані позикодавцем за період з 27.04.2022 року по 10.08.2022 року, підлягають списанню, а тому позовні вимоги в даній частині є безпідставними. У свою чергу, штрафні санкції, які позивач просить стягнути за невиконання [PERSON] своїх зобов`язань по Договору позики від 01.11.2021 року (строк повернення коштів був встановлений сторонами правочину до 31.12.2021 року), підлягають задоволення в період прострочення повернення суми боргу за період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року виходячи з наступних розрахунків: -3 % річних: Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року 54 дні; [Проценти] = 16000,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 71,01 грн.; -інфляційні втрати: Період розрахунку: 01.01.2022 року по 23.02.2022 року; індексація на суму 16 000,00 грн.; [Сукупний індекс інфляції] = 101,30% ? 101,60% = 102,921% (за період Січень 2022, Лютий 2022); [Інфляційні нарахування] = 16000,00 грн. (сума боргу) ? 102,921% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 16000,00 грн. (сума боргу) = 467,33 грн. -пеня: Період розрахунку: з 01.01.2022 року по 20.01.2022 року - 20 днів; [Розрахункова ставка] = 9,000% (облікова ставка НБУ) ? 2.000 = 18,000%; [Пеня] = 16000,00 грн. (сума боргу) ? 18,000% (розрахункова ставка) / 100% ? 20 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 157,81 грн.; Період розрахунку: з 21.01.2022 року по 23.02.2022 року - 34 дні; [Розрахункова ставка] = 10,000% (облікова ставка НБУ) ? 2.000 = 20,000%; [Пеня] = 16000,00 грн. (сума боргу) ? 20,000% (розрахункова ставка) / 100% ? 34 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 298,08 грн.: Загальна сума = 455,89 грн. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають штрафні санкції, які нараховані у зв`язку з невиконанням зобов`язань за Договором позики від 01.11.2021 року в наступному розмірі: 71,01 грн. 3% річних, 467,33 грн. інфляційні втрати, 455,89 грн. пені. Щодо витрат на правничу допомогу та сплати судового збору. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Як встановлено судом, 10.08.2022 року між [PERSON] , як клієнтом, та адвокатом Мисковцем І.А. було укладено Договір про надання правової допомоги № б/н, відповідно до якого останній взяв на себе зобов`язання з надання професійної правничої допомоги у спорі про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики (а.с. 14-15). На виконання вищевказаного Договору, представник позивача надав своєму клієнту послуги в загальному розмірі 15000 грн., які були оплачені позивачем згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 77 від 10.08.2022 року (а.с. 15-зворот, 16). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при її розгляді, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є належним чином обґрунтованими та такими, що відповідають принципам розумності та справедливості. При визначенні суми відшкодування суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики були задоволені судом частково: в розмірі 84,2354 % (з розрахунку: 345767,69 грн. ціна позову; 291258,73 грн. розмір задоволених вимог), то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2912,58 грн., сплачені останнім при зверненні до суду з даним позовом та витрати на правничу допомогу в сумі 12635,31 грн. З урахуванням наведеного, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають до часткового задоволення. На підставі ст.ст. 15, 16, 526, 625, 1046, 1049, Перехідних положень ЦК України,

Outcome: partial