Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №241312 від 26.06.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 15 373 грн. 00 коп. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що спірний виконавчий напис вчинено порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», постанови Кабінету міністрів України від 29 червня 2019 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та як наслідок підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. 15.11.2021 ухвалою Печерського районного суду міста Києва справу передано на розгляд за підсудністю до Баришівського районного суду Київської області. 15.07.2022 ухвалою Баришівського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 21.09.2022 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача та його представника. Позовні вимоги підтримали. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та публікації оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору своїм правом на надання пояснень по суті спору не скористались. У вересні 2021 року позивачу відомо, що на адресу її роботодавця Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕВОСВІТ» надійшла постанова приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова М.О. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 08.09.2021 у виконавчому провадженні № 66640571. Згідно з постановою від 08.09.2021 р., виконавче провадження № 66640571, відкрито та здійснюється на підставі виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 241312 від 26.06.2021, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами», ЄДРПОУ 35017877 в розмірі 15 373,00 грн. Також у Постанові від 08.09.2021 р., міститься інформація, що виконавчий напис вчинено відповідно до кредитного договору № 3918961 від 29.12.2020, укладеного між позивачем та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Однак, позивач зазначає, що у 2020 не зверталась до жодної кредитної установи з метою отримання кредиту. З цього приводу суд зазначає наступне. Згідно ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи ю документах, що встановлюють заборгованість. Згідно із статтею 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Процедуру вчинення виконавчого напису врегульовано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц, Велика Палата вважає, що питання визначення судами безспірності суми заборгованості під час розгляду справ про оскарження законності вчинення нотаріусом виконавчого напису, вже досліджене Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 зазначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. У постанові Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15 зазначено, що наявність спору про розмір заборгованості у суді на час вчинення виконавчого напису спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Так, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17). Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Так, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем дійсно укладались будь-які кредитні договори з ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів або ТОВ «Фінансова компанія управління активами». Тобто, наявність заборгованості позивача перед вказаними установами не підтверджена жодними доказами, а отже не є безспірною. В матеріалах справи відсутні докази того, що кредитний договір № 3918961 від 29.12.2020, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально, тому вказані обставини є ще однією підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню. Позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. З урахуванням задоволення позову та на підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з п. 9 ч. 3\~ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України у позовній заяві позивач зобов`язаний вказати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Виходячи зі змісту вказаних норм процесуального закону слід дійти до висновку, що на сторону позивача покладається обов`язок не лише вказати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у позовній заяві, а й додатково подати в обумовлений строк відповідну заяву з доказами на підтвердження їх понесення або ж надати такі докази одразу при пред`явленні позову. Відповідно до ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. В позовній заяві позивач зазначив, що попередні судові витрати включають в себе, крім судового збору, витрати за правову допомогу у розмірі 5\~000,00 грн., у разі отримання правової допомоги в ході судового розгляду справи ще додатково 5\~000,00 грн. Матеріали справи не містять доказів того, що представником позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу, оскільки суду надано: копія Договору про надання правової допомоги №32/21 від 18.10.2021, рахунок на сплату №32/21-1 від 18.10.2021, копію Акту прийняття-передачі наданих послуг від 20.10.2021, тобто відсутні докази того, що позивач здійснив оплату послуг адвоката (квитанція, чек, банківські документи про оплату послуг). Окремо суд звертає увагу на те, що в Акті прийняття-передачі наданих послуг від 20.10.2021адвокат позивача виокремив «ознайомлення з матеріалами справи, аналіз документів, розробка правової позиції» як самостійний вид адвокатської послуги, що є необґрунтованим та охоплюється (є тотожним) діями адвоката, які повторно виокремлено адвокатом у наступний пункт «підготовка позовної заяви», а тому визначення оплати на суму 5\~000,00 грн. є неспівмірним із фактично наданим обсягом юридичної допомоги. Зазначення адвокатом як окремо наданої адвокатської послуги «ознайомлення з матеріалами справи, аналіз документів, розробка правової позиції», на які адвокат витратив 4 (чотири) годин робочого часу, не відповідає критерію співмірності витрат, зважаючи на сукупно витрачений адвокатом час на «підготовка позовної заяви» на які адвокат витратив 6 (шість) годин свого робочого часу. Таким чином, вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.

Outcome: partial