Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з позивачкою та з стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки. Позов обґрунтовує тим, що під час розірвання шлюбу питання про визначення місця проживання дитини не вирішувалось, оскільки з чоловіком була домовленість, що дитина залишається проживати з нею. Питання аліментів також не заявлялось та не врегульовано до цього часу. Після розірвання шлюбу вихованням, розвитком дитини та матеріальним забезпеченням позивачка займається самостійно. При цьому зазначає, що має постійний заробіток, матеріально забезпечена та здатна самостійно виховувати дитину. Враховуючи те, що батько матеріальної участі в утриманні дитини не бере та зважаючи на те, що сторони не дійшли згоди щодо вирішення вказаного питання, просить суд стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував проти проживання малолітньої доньки [PERSON] з позивачкою на даний період часу. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини у сумі 3000грн. відповідач заперечує, посилаючись на відсутність у нього рухомого чи нерухомого майна, наявність на утриманні ще однієї дитини та тимчасову відсутність роботи. Разом з тим, враховуючи положення абз.2 ч.2 ст.182 СК України, просив суд позов задовольнити лише в частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1500 грн., а в іншій частині вимог відмовити. Ухвалою суду від 23.08.2022 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 09.11.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У підготовчому судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої доньки разом з позивачкою та про стягнення аліментів у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач є особою молодого віку, працездатним, фінансово забезпеченим, а відтак має можливість сплачувати аліменти у сумі вказані у позові. У дане судове засідання позивачка та її представник не з`явились, разом з тим представник позивача адвокат Павліченко Т.С. 01.12.2022 через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує, просить такі задоволити. Представник відповідача адвокат Пачута О.М. просила задоволити позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1500грн., а в іншій частині вимог у задоволенні позову відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю - не заперечувала, оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву визнав позовні вимоги в цій частині. Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: орган опіки і піклування виконавчого комітету Сюртівської сільської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, разом з тим, подала клопотання про розгляд справи без їх участі, у зв`язку з неможливістю забезпечити участь свого уповноваженого представника. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Як установлено з рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12.09.2018 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2015, який розірвано на підставі вказаного рішення. У шлюбі у подружжя [INFO] народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Як убачається з вказаного рішення суду питання щодо визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів судом не вирішувалось. Стосовно позовної вимоги про визначення місця проживання дитини Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Так, відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч. 1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дитини має свою специфіку, оскільки дитина, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже, чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як установлено з довідки Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Закарпатській області від 20.07.2022 позивачка є суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем. Її дохід за 2021 рік склав 240000грн., за І-ІІ квартал 2022 року 120000грн. Характеристика позивачки позитивна. На обліку у лікаря нарколога та психіатра позивачка не перебуває. Умови, в яких проживає позивачка разом з дитиною та своїми батьками, задовільні. У родині люблячі, дружні відносини. Виконавчим комітетом Сюртівської сільської ради Ужгородського району, як органом опіки та піклування (висновок №779/02-23) рекомендовано визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з позивачкою. Аналізуючи докази, зібрані у справі, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання дитини, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, а мати відповідно має всі умови для проживання та виховання дитини, достатній фінансовий рівень для утримання дитини, забезпечення її розвитку, відсутність заперечень з боку батька щодо подальшого визначення місця проживання дитини, про необхідність визначення місця проживання дитини з матір`ю, що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Щодо стягнення аліментів Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства»\~визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до положень\~Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у ч. 2\~ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік»\~визначено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який становить для дітей віком від 6 до 18 років: \~з 1 січня 2618 грн, з 1 липня - 2 744 грн, з 1 грудня - 2 833 грн. Відповідно до ч.3\~ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до\~ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан відповідача, наявність боргових зобов`язань, тимчасову не працевлаштованість, наявність утриманців. Разом з тим вказані обставини не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку сплачувати аліменти. Положеннями ч.3 ст.12\~та ч.1 ст.81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved