Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

30.03.2021 року представник позивача ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського РНО Київської області Воробйова Тетяна Анатолівна, в якому просив суд: визнати недійсним договір дарування від 20.05.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2042 (номер запису про право власності 9734839) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 20.05.2015 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовував ти, що 28.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 183/П/99/2008-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 182688,80 доларів США для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 182688,80 доларів США, на строк 38,00 років з 28.02.2008 року до 28.02.2038 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 11305 шт, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 38,00 грн, згідно договору дарування цінних паперів № Б-201/81-06-5/2008/001 від 26.02.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 8/1/12/56/Ж від 13.02.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки, Позивачу стало відомо, що Відповідач 1, 20.05.2015 року отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.3.5. Кредитного договору - Відповідач 1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з Банком Договір іпотеки нерухомості. В порушення вимог передбачених п. 4.3.5 Кредитного договору, Відповідач 1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, продала третій особі. 20.05.2015 року, між Відповідачем 1 та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 2042. Представник позивача, також звертав увагу суду, що на момент нотаріального посвідчення договору дарування від 20.05.2015 року Відповідач 1 мав непогашену заборгованість за кредитним договором. Рішенням від 27.03.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва по справі № 2-12834/11 позовну заяву ПАТ КБ «Надра» до відповідача 1 було задоволено, стягнуто суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 232276,32 доларів США. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 183/П/99/2008-840 від 28.02.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 99 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 183/П/99/2008-840 від 28.02.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 99 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 05.04.2021 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатовим Д.Д. відкрито загальне позовне провадження у справі. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. № 279 від 07.09.2021 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/4174/21 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 07.09.2021 року вказану цивільну справу передано на розгляд судді Янченку А.В. 08.09.2021 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. постановлено прийняти до розгляду цивільну справу № 369/4174/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Брайт Інвестмент» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського РНО Київської області Воробйова Тетяна Анатолівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, призначити підготовче судове засідання у справі та витребувати від Приватного нотаріуса Києво-Святошинського РНО Київської області Воробйової Тетяни Анатолівни (08219, Київська обл., с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Садова, 1Б) належним чином засвідчену копію нотаріальної справи, а саме: з посвідчення договору дарування від 20.05.2015 року зареєстрований в реєстрі за номером 2042 щодо квартири [ADDRESS] . 27.10.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А. через канцелярію суду було зареєстрованого належним чином засвідчену копію договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого 20.05.2015 року та документів на підставі яких він посвідчувався. 16.11.2021 року відповідач 1 [PERSON] через канцелярію суду зареєструвала відзив на позовну заяву, в якій вказала, що на реальність та законність спірного договору дарування вказує і той факт, що її батько [PERSON] на протязі 2015-2018 років проживав у квартирі, яку йому подарувала відповідач 1, тобто володів та користувався нею. Вказував, що рішенням Шевченківським районним судом м. Києва від 27.03.2012 року з відповідача 1 на користь банку «Надра» було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором № 183/П/99/2008-840 з усіма штрафними санкціями. Після цього, банк «Надра» лише 30.04.2013 року отримав виконавчий лист № 2-12834/11, який набрав чинності 07.04.2012 року, а строк його пред`явлення до виконання збіг 07.04.2013 року. Тим не менше, стягувач ПАТ комерційний банк «Надра» звернувся до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2014 року скаржник ПАТ КБ «Надра» було відмовлено в задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Не погоджуючись з даним рішенням суду, скаржник подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, визнати поважною причину пропуску строку та поновити його. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02.09.2014 року скаржник ПАТ КБ «Надра» було поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Таким чином, так як ухвала апеляційного суду вступає в законну силу в день проголошення, строк пред`явлення даних виконавчих листів до виконання був судом поновлений з 02.09.2014 року до 03.09.2015 року. У вказаний проміжок часу стягувач так і не пред`явив вказані вище виконавчі листи до виконання, що свідчить про відмову стягувача від стягнення заборгованості. На підставі вище наведеного, відповідач 1 просила відмовити ТОВ «Брайт інвестмент» в задоволенні його позовної заяви про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності у повному обсязі шляхом постановлення ухвали про закриття провадження у справі. 15.08.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. 21.10.2022 року відповідачем 1 зареєстровано заяву про застосування строків позовної давності до ТОВ «Брайт інвестмент» про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності і з цієї підстави у задоволенні позову відмовити повністю. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент» - Макаренко С.С. через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача 1 [PERSON] - адвокат Черничко В.В. через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи за його та відповідача 1 відсутності, проти позову заперечував в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі (справа "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", рішення від 07.07.1789 року). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення. Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд даної справи, а також приймаючи до уваги, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 183/П/99/2008-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 182688,80 доларів США для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 182688,80 доларів США, на строк 30 років з 28.02.2008 року до 28.02.2038 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 11305 шт, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 38,00 грн, згідно договору дарування цінних паперів № Б-201/81-06-5/2008/001 від 27.02.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 8/1/12/56/Ж від 13.02.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . 19.05.2015 року, Відповідач 1 зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстрацію було проведено реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. 20.05.2015 року, між Відповідачем 1 та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 2042. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 183/П/99/2008-840 від 28.02.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 99 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 183/П/99/2008-840 від 28.02.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 99 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Суд встановив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 183/П/99/2008-840 від 28.02.2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.3. договору, а саме Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що договір дарування від 20.05.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2042, щодо квартири [ADDRESS] Суд звертає увагу, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» пред`явлені щодо квартири [ADDRESS] . Враховуючи наведене, суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору № 183/П/99/2008-840 від 28.02.2008 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] . Крім того, суд зауважує, що не може прийняти до уваги твердження представника позивача про те, що на момент нотаріального посвідчення договору дарування від 20.05.2015 року Відповідач 1 мав непогашену заборгованість за кредитним договором, так у матеріалах справи відсутні будь-які докази пред`явлення стягувачем вимоги про стягнення заборгованості. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором дарування одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору дарування може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору дарування можуть бути майнові права. До договору дарування майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору дарування може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору дарування права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/17 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено що оспорюваний договір дарування від 20.05.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2042 у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін. Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржуваний ним договір дарування вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення. При цьому, судом встановлено, що під час укладення оспорюваного договору дарування відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і відповідачі розуміли значення своїх дій. Доказів протилежного позивачем не надано. Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права відповідача [PERSON] , як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1750 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовній вимозі про визнання недійсним договору дарування від 20.05.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2042 (номер запису про право власності 9734839). Також позивачем заявлено вимоги про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 20.05.2015 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи те, що позовні вимоги про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 20.05.2015 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та вимога припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідними вимогами від основної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 20.05.2015 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Воробйовою Т.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2042 (номер запису про право власності 9734839), у задоволенні якої судом відмовлено, суд вирішив відмовити у задоволенні вимог про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 20.05.2015 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed