Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

09.08.2022 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним уточненим позовом, яким просила визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , стверджуючи у позові, що вона є власником 57 / 100 частин вказаного житлового будинку, які складають фактично квартиру №1 у цьому будинку згідно договору дарування від 27.12.2004р. В її квартирі на правах члена сім`ї зареєстрована її дочка [PERSON] , яка проживає фактично в Росії вже більш 7-ми років, а також дружина брата її матері - [PERSON] , яка також проживає в Росії більш, ніж 8 років. Отже, відповідачі не проживають у спірному домоволодінні, в якому ніяких їхніх особистих речей немає. Зв`язок з ними вона, позивач, має, вони визнають її позов, але не мають можливості добровільно знятися з реєстрації в Україні, оскільки не можуть прибути на територію України з-за війського стану. Факт реєстрації відповідачів в її, позивача, будинку, порушує її право на вільне розпорядження і користування власним нерухомим майном, иому вона змушена звернутися до суду за захистом свого права власності. Сторони у судове засідання не прибули, позивач надала суду заяву про розгляд позову за її відсутністю, не заперечуючи проти заочного розгляду справи, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі були повідомлені належним чином про час та місце судового засідання - судовими повістками за адресою їхньої реєстрації, про що в матеріалах справи є відповідні докази, однак будь-яких письмових пояснень від них до суду не надійшло, а також не надійшло заперечень та жодних доказів на спростування вищевикладеного, тому суд обґрунтовано ухвалив справу розглянути заочно. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги - задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - згідно договору дарування від 27.12.2004р. позивач є власником 57 / 100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а.с.13); - згідно домової книги за адресою: [ADDRESS] , - за цим домоволодінням значиться зареєстрованим місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.6-8); - згідно свідоцтва про шлюб ( серії [NUMBER] , що було видане ВРАЦС Іллічівського міського управління юсиції Одеської області 08.08.2008р., а/з №306, а.с.9), позивач змінила своє прізвище після реєстрації шлюбу з " [PERSON] " на " [PERSON] "; - з технічного паспорту на садибний житловий будинок вбачається, що спірна нерухомість розташована на [ADDRESS] (а.с.10-11); - згідно довідки Болградської міської ради за №894/13/2-06 від 27.07.2022р., за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.12); - відповідно до письмових заяв свідків [PERSON] та [PERSON] від 25.11.2022р. - вони підтвердили, що обізнані про кримінальну відповідальність за надання суду неправдивих свідчень, та стверджують, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] вже більше ниж десять років не проживають за адресою: [ADDRESS] , оскільки виїхали на проживання до РФ. Ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом; ч.ч.1,2ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. А, згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції», - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися майном, яке йому належить, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. А статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1ч.2 ст.16 ЦК України, одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання та відновлення права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Аналіз наведених вище норм чинного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно вимог ст.7 Закону №1382-IV, припинення реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі заяви цієї особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою чи померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, припинення реєстрації місця проживання особи може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС України від 30.06.2015р. (справа № 21-1438а15). Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, здійсню\\ться у судовому порядку. Таким чином, з досліджених доказів судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] - дійсно є зареєстрованими, але фактично не проживають у вищезазначеному домоволодінні, і не потребують цього тривалий час - більше, ніж один рік; суду не надано відомостей, що в них відсутнє інше місце проживання, але вони добровільно не здійснють заходів щодо зняття з реєстрації за адресою розташування спірного будинку, або для проживання в ньому, тобто, не вбачається юридичної зацікавленості або прав відповідачів щодо цього будинку, не отримують судові повістки за цією адресою, тощо, - що є підставами для визнання судом відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житлом для захисту прав позивача вільно володіти та розпоряджатися своїм власним майном не залежно від волі сторонніх осіб. Тому, враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних у зв`язку з чим вони підлягають задоволенню.

Outcome: approved