Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» та просить стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування в розмірі 127 400,00 грн., витрати за організацію та проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 2 212,75 грн., задоволену судом заборгованість з урахуванням ч. 10 ст. 265 ЦПК України, а саме пеню з обрахунку подвійної облікової ставки НБУ з 19.11.2020р. до моменту виконання рішення, а також стягнути судові витрати. В обгрунтування позову зазначає, що 23.07.2020р. о 08 год. 35 хв. у м. Києві по вул. А. Заболотного, 150, водій автомобіля Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] допустив порушення Правил дорожнього руху та здійснив зіткнення з автомобілем Skoda Superb, д.н.з. [NUMBER] , який внаслідок зіткнення в некерованому стані продовжив рух та скоїв зіткнення з автомобілем Opel, д.н.з. [NUMBER] , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів та тілесних ушкоджень. Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.01.2021р. у справі №752/21810/21 [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , була застрахована відповідачем згідно полісу ЕР №200286289 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 11.08.2020р. на адресу відповідача засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення були подані документи: повідомлення про ДТП, схема ДТП, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Відповідач свого імперативного обов`язку не виконав та не направив осіб із законодавчо визначеного кола для визначення розміру збитку, завданого потерпілому. Позивач, діючи в межах наданого права, звернувся до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз щодо виконання експертного автотоварознавчого дослідження. З метою забезпечення права відповідача бути під час огляду об`єкту дослідження, були вжиті заходи щодо належного його повідомлення про місце, час та дату огляду пошкодженого майна. Відповідач своїм правом не скористався. Відповідно до висновку експертного дослідження від 24.09.2020р. вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Skoda Superb, д.н.з. [NUMBER] , складає 186 737,83 грн., вартість пошкодженого автомобіля Skoda Superb, д.н.з. [NUMBER] , після ДТП складає 36 145,49 грн. Тобто, як вказує позивач, його транспортний засіб є конструктивно знищений і відновлення автомобіля є недоцільним. Таким чином, як зазначає позивач, відповідач зобов`язаний сплатити страхове відшкодування в розмірі 127 400,00 грн., з урахуванням ліміту відповідальності та франшизи. Також, на думку позивача, підлягає до стягнення з відповідача витрати на організацію та проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 2 212,75 грн., та на підставі п. 36.5. ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВ» пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24.11.2021р. справу за позовом [PERSON] передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14.01.2022р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач на виконання ухвали суду про витребування матеріалів страхової справи надав копії матеріалів страхової справи за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів «ЕР/200286289 від 15.06.2020р. щодо ДТП, яка мала місце 23.07.2020р. Відповідач надав письмовий відзив на позов, за яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вказуючи про їх необгрунтованість, незаконність та недоведеність. Зазначає, що 17.08.2020р. ним було отримано заяву позивача про страхове відшкодування. З метою визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Skoda Superb, д.н.з. [NUMBER] , було залучено як штатних працівників, так і суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] 09.09.2020р. суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] надано відповідачу повідомлення про неможливість виконання заявки щодо проведення огляду транспортного засобу Skoda Superb, д.н.з. [NUMBER] , у зв`язку з відмовою позивача надати автомобіль для огляду експертом, призначеним страховиком. Таким чином, позивачем не було виконано вимоги Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ», який він повинен був дотримуватись як особа, яка претендує на страхове відшкодування, оскільки позивачем не було вжито заходів щодо збереження пошкодженого майна в такому стані, в якому воно знаходилося після ДТП, до тих пір, доки його не оглянув призначений страховиком аварійний комісар або експерт. Позивач позбавив відповідача можливості для проведення передбаченого законодавством порядку щодо визначення розміру завданих збитків, що відповідно до п. 37.1.3. ст. 37 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» є підставо для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. 23.07.2020р. о 08 год. 35 хв. у м. Києві по вул. А. Заболотного, 150, водій [PERSON] , керуючи автомобілем Volkswagen Polo д.н.з. [NUMBER] , не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення із автомобілем Skoda, д.н.з. [NUMBER] , який внаслідок зіткнення в некерованому стані продовжив рух та скоїв зіткнення із автомобілем Opel, д.н.з. [NUMBER] , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів та тілесних ушкоджень [PERSON] , чим порушив п.п. 12.1., 13.1. Правил дорожнього руху. Зазначені обставини встановлені постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.01.2021р. у справі №752/21810/20, за якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На момент скоєння ДТП, 23.07.2020р., цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП була застрахована згідно полісу серії ЕР №200286289 у Приватному акціонерному товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна». За цим полісом встановлений ліміт за шкоду життю та здоров`ю - 260 000,00 грн., за шкоду майну - 130 000,00 грн., франшиза - 2 600,00 грн. Позивач звернувся до відповідача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про страхове відшкодування, які зареєстровані відповідачем 17.08.2020р. за вх. номерами 2908 та 2904 відповідно. Як зазначає позивач, відповідач свого обов`язку не виконав та не направив осіб для визначення розміру збитку, завданому потерпілій в ДТП особі. Тому позивач звернувся до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз щодо виконання експертного автотоварознавчого дослідження, повідомивши при цьому відповідача про місце, час та дату огляду пошкодженого майна. Відповідач, у свою чергу, посилається на невиконання позивачем обов`язку щодо надання пошкодженого в ДТП автомобіля для огляду експертом, який був ним призначений, що призвело до неможливості встановити розміру заподіяної шкоди, що і стало підставою для правомірної відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу. За положеннями ч. 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно положень ст. 3, 6 Закону України «Про обов`язкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Вказаній нормі кореспондують положення ст. 22 Закону, відповідно до яких у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Положеннями ст. 29 Закону встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Пунктом 33.1.4 ст. 33 Закону визначено обов`язок водія транспортного засобу, причетного до ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до п. 33.3. ст. 33 Закону водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. При цьому, згідно п. 34.2. ст. 34 Закону протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. У відповідності до п. 34.3. ст. 34 Закону якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Таким чином, Закон передбачає обов`язок водія або власника пошкодженого транспортного засобу зберігати його до тих пір, поки не буде він оглянутий уповноваженою особою страховика, крім випадку не прибуття такої особи протягом десяти днів до місцезнаходження такого пошкодженого транспортного засобу. Згідно з п.п. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Суд установив, що позивач звернувся із заявою про настання страхового випадку до відповідача щодо події дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 23 липня 2020 року У матеріалах страхової справи наявний лист суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] №8279, адресований відповідачу, в якому зазначено, щ о 19.08.2020р. від відповідача надійшла заявки на огляд автомобіля Skoda Superb, д.н.з. [NUMBER] . Згідно замовлення він зв`язувався за телефоном із власником автомобіля з проханням надати автомобіль на огляд. Власник направив до свого адвоката. З адвокатом було домовлено про дату та місце огляду автомобіля, але згодом адвокат огляд автомобіля скасував. За іншу дату огляду домовитись не вдалось. Вимогу надати автомобіль на огляд відправляв власнику. Власник Skoda Superb, д.н.з. [NUMBER] , автомобіль на огляд не надав. Позивачем не подано до суду будь-яких доказів поважності невиконання вимог відповідача щодо надання пошкодженого транспортного засобу для огляду та такі не встановлені судом. Натомість, у подальшому позивачем самостійно проведено експертне дослідження пошкодженого транспортного засобу та у відсутності представника страхової компанії, що підтверджено висновком експертного дослідження від 24 вересня 2020 року №23472/20-54. Отже, суд бере до уваги доводи відповідача про те, що автомобіль з невстановлених причин не був наданий для огляду представнику страхової компанії, а навпаки, позивач реалізував своє право та самостійно обрав експерта. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що позивачем було порушено пункт 33.3 ст. 33 Закону щодо обов`язку збереження пошкодженого транспортного засобу у такому стані, в якому він знаходився після дорожньо-транспортної пригоди, до огляду представником страховика. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27 червня 2018 року (справа № 405/5159/15-ц). Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що страхова компанія правомірно відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із порушенням потерпілим обов`язків, передбачених Законом. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, в тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (касаційне провадження №14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судовий збір у відповідності до ст. 141 ЦПК України залишається за позивачем.

Outcome: dismissed