Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Царичанська селищна рада Дніпропетровської області, про позбавлення права користування житлом. Дана справа знаходилась в провадженні судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Руснака А.І. та ухвалою судді від 07 червня 2021 року було відкрито провадження по справі і призначено підготовче засідання по справі. 16 лютого 2022 року ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до розгляду по суті. Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 05 вересня 2022 року, на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30, рішення №3 зборів суддів Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.08.2022, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Царичанська селищна рада Дніпропетровської області про позбавлення права користування житлом передано на повторний автоматизований розподіл. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2022 року, вказану справу 14.09.2022 року передано? ? на розгляд судді Костюкова Д.Г. Ухвалою судді вказану справу прийнято до провадження суддею Костюковим Д.Г. та призначено розгляд справи по суті. Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позов не скористалися. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та в обґрунтування зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В будинку з ним зареєстровані: донька [PERSON] , зять [PERSON] . Донька [PERSON] не проживає з ним вже два роки, зять [PERSON] не проживає з ним чотири роки. Де вони проживають та де знаходяться йому не відомо. В зв`язку з реєстрацією відповідачів він сплачує за них комунальні послуги та не може оформити субсідію. Він не може вільно користуватися своїм майном, оскільки змушений проживати в літній кухні. Відповідачі з 2018 року комунальні послуги не сплачують, утриманням будинку не займаються, а у травні 2020 року його донька приїхала на один день, забрала свої речі, техніку, позривала весь ремонт, що робила до цього, залишила у будинку безлад, після чого поїхала та увезла все в невідомому напрямку. Між ним та відповідачами не укладались жодні цивільно-правові угоди про користування житловим приміщенням, ніяких витрат на утримання житлового будинку відповідачі не несуть та з ним не спілкуються. На неодноразові прохання до відповідачів добровільно знятись з реєстрації, відповідачі ухиляються. Вже під час розгляду позову його донька приїхала та без його згоди зареєструвала у будинку онуків, про що він навіть не знав. Просить визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] .? ? - адвокат Тараненко П.П. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його? ? участі? ? та участі відповідача [PERSON] . У поясненнях наданих до суду 14.10.2022р. вказав, що з 26.06.2011 року відповідач [PERSON] зареєстрована в житловому будинку, який знаходиться по [ADDRESS] і належить її батькові [PERSON] . У вказаному будинку відповідач проживала і раніше, робила ремонт, придбала меблі, сплачувала комунальні послуги. За вказаною адресою зареєстровані діти відповідача [PERSON] та онуки позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В кінці 2018 року відповідач [PERSON] втратила роботу та поїхала разом з донькою у Вінницьку область, де їй було запропоновано роботу, винаймала тимчасове житло. Однак, періодично, протягом 2018-2020 років, не менше шести разів приїздила провідувати батька, ночувала у будинку, допомагала здійснювати ремонт. Особисті речі, частина одягу, придбані нею меблі залишились до цього часу в будинку. З червня 2019 року відповідач [PERSON] завагітніла та [INFO] народила сина [PERSON] . В 2020 році в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби в Україні та введенням карантину, а також з вагітністю відповідач не мала змоги приїздити до батька. На даний час відповідач іншого житла не має, має інтерес до житла, оскільки в будинку зареєстровані її малолітні діти, періодично відвідує будинок, цікавиться своїми речами, ремонтом будинку. Відповідач вважає вимоги безпідставними, оскільки є поважні причини, з яких вона не проживала у житлі та в неї зберігся інтерес до житла. Вважає поважними причинами періодичного непроживання в будинку, який належить позивачу, відповідача [PERSON] . Факт несплати відповідачем платежів, пов`язаних з утриманням майна, може бути усунутий ним в добровільному чи примусовому порядку, шляхом стягнення необхідних коштів. Крім того, факт реєстрації за згодою власника (позивача) в спірному будинку двох малолітніх дітей відповідача - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , навпаки вказує на вільне розпорядження даним майном власником, незважаючи на факт реєстрації в ньому відповідача. Крім того, місце проживання дитини віком до 10 років та від 10 до 14 років не може бути відмінне від адреси реєстрації її батьків. Вважає сам факт не проживання відповідача у спірному будинку більш ніж шестимісячний строк не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ст.71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, що позивачем належними та допустимими доказами не наведено. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в суді, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутність та будь-яких інших клопотань до суду не надіслав. Представник третьої особи - Царичанська селищна рада Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника та ухвалити рішення на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є дружиною племінника позивача. Відповідачі тривалий час в будинку не мешкали. До 2020 року відповідачі періодично приїздили, а в травні 2020 року останні вибралися з житлового будинку остаточно. Вони з чоловіком приїхали до [PERSON] та побачили, що речей відповідачів в буднику немає, були позривані поли, зняті гардіни і взагалі був безлад. До того часу як в житловому будинку проживали відповідачі [PERSON] не мав можливості проживати в своєму будинку і тому мешкав в літній кухні. Коли [PERSON] забирала свої речі, то [PERSON] навіть викликав поліцію. Заслухавши позивача та покази свідка [PERSON] , вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.10.2020р. номер інформаційної довідки 228924581, власником? ? житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.6.). Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Нормативна дефініція поняття «сім`ї» міститься у ст.3 СК України. Так, відповідно до положення ч.2 цієї статті сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У частині 4 цієї статті зазначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради від 03.11.2020р. №3045 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб виданій [PERSON] , до складу сім`ї, зареєстрованих в [ADDRESS] входять, але не проживають: [PERSON] - донька, [INFO] , [PERSON] - зять, [INFO] , [PERSON] - онука, [INFO] , [PERSON] - племінник, [INFO] (а.с.7). Аналізуючи вищенаведені нормативні приписи у сукупністю з фактичними обставинами справи, суд приходить до переконання, що донька та зять позивача [PERSON] та [PERSON] набули право користування житловим будинком як члени сім`ї власника - [PERSON] . За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі вселилась у спірну квартиру в якості членів сім`ї і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18) та від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц (провадження № 61-38672св18). Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засоба особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Так, з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї представника сім`ї [PERSON] вбачається, що [PERSON] - зять не проживає по [ADDRESS] з 2016 року, [PERSON] - донька не проживає по [ADDRESS] з 2018 року (а.с.8-9). Крім того, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї уповноваженого представника сім`ї [PERSON] , [PERSON] - племінник, [PERSON] - зять, [PERSON] - донька, [PERSON] - онука - зареєстровані по [ADDRESS] , але не проживають. [PERSON] за вказаною адресою фактично проживає один, пенсіонер, сторонніх доходів окрім пенсії немає. Разом з ним зареєстровані: племінник: [PERSON] (не проживає з 2016р.), донька, зять та онука не проживають, проживають у Польщі з 2018 року. [PERSON] потребує призначення субсидії для оплати житлово-комунальних послуг (а.с.57-58, 127128). Також, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідачі до 2020 року періодично приїжджали в житловий будинок належний позивачу, а в 2020 році остаточно вибралися, забравши свої речі. При цьому, позивач як власник житлового будинку був позбавлений проживати в своєму будинку до того часу як в будинку були речі [PERSON] та коли остання забирала свої речі, залишила безлад в будинку і позивач був вимушений звернутися до органів поліції. Так, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Даних про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її показання не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Крім того, до позовної заяви позивачем долучено копію листа від 19.08.2020 р. за підписом т.в.о. начальника Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, направленого на адресу позивача, зі змісту якого вбачається, що заява [PERSON] зареєстрована у журналі єдиного обліку, проведено перевірку, в результаті якої факти викладені в заяві визнані такими, що частково підтвердилися та у даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини (а.с.59). З приводу даної заяви позивачем у судовому засіданні були надані пояснення, а саме, що він був вимушений звернутися до поліції, так як відповідач [PERSON] , забираючи свої речі з належного йому будинку, зірвала лінолеум, гардини і взагалі залишила по собі безлад. При цьому, посилання представника відповідача [PERSON] в письмових поясненнях щодо спору на те, що [PERSON] була вимушена виїхати у Вінницьку область у зв`язку з втратою роботи, періодично протягом 2018-2020 років не менше 6 разів приїздила провідати батька, ночувала у будинку, допомагала здійснювати поточний ремонт і що в будинку залишилися її особисті речі та придбані нею меблі, суд не бере до уваги, так як на підтвердження вказаних обставин стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів. Крім того, як на поважність причин тривалої відсутності за місце реєстрації в поясненнях представник вказує поширення коронавірусної хвороби в Україні, ведення карантинних обмежень, вагітність та народження сина. Разом з тим, суд зауважує, що у 2021 році на території України продовжували діяти карантинні обмеження у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби, однак це не завадило відповідачу [PERSON] приїхати в смт Царичанка Дніпровського району Дніпропетровської області та провести реєстрацію місця проживання дітей у спірному житловому будинку, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Царичанської селищної ради від 10.08.2021р. №1215 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб виданій [PERSON] , згідно якої до складу сім`ї, зареєстрованих в [ADDRESS] входять: [PERSON] - заявниця [INFO] , [PERSON] - донька, [INFO] , [PERSON] - син, [INFO] (а.с.53). Також, посилання на те, що факт реєстрації дітей відповідача у спірному будинку був проведений за згодою власника, тобто позивача, та вказує на вільне розпорядження останнім належним йому нерухомим майном, спростовуються поясненнями самого позивача, наданими в судовому засіданні, згідно яких останній ніякої згоди на реєстрацію дітей доньки не надавав. Крім того, відповідно до листа виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 24.11.2022 №2088/02-21 наданого за зверненням позивача, згідно з п.11 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ від 07.02.2022 №265, у разі коли особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису та відображається в декларації під час її формування. Згода власника (співвласників) житла не вимагається у разі декларування місця проживання дітей віком до 18 років за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їх батьків або інших законних представників чи одного з них, у зв`язку з чим згода [PERSON] , як власника житлового будинку за адресою [ADDRESS] , для реєстрації неповнолітніх дітей [PERSON] , яка зареєстрована за вказаною адресою, не є обов`язковою (а.с.129). На посилання представника позивача на ту обставину, що в спірному житловому будинку зареєстровані неповнолітні діти відповідача [PERSON] , а права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них) та їх місце реєстрації не може бути відмінним від адреси реєстрації її батьків (усиновлювачів чи опікунів), суд зауважує , що позивачем вимога щодо визнання неповнолітніх дітей відповідача [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не заявлена та це не є предметом даного судового розгляду. Відповідач [PERSON] своїм правом на надання відзиву на позов не скористався, будь-яких належних та допустимих доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позовній заяві, суду не надав. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час не проживають разом з [PERSON] , тобто вони перестали бути членами сім`ї позивача. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зокрема, згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Суду не надано доказів, що відповідачі залишили житло та тривалий час не користувалися ним з поважних причин. Суд зауважує, що відповідно до вимог ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В ході судового засідання встановлено, що відповідачі з 2018 року житлом не користуються, його утриманням не займаються, забрали з будинку свої речі, що вказує на те, що відповідачі втратили інтерес до права користування цим житлом. Поміж тим, внаслідок реєстрації відповідачів у будинку позивача, останній, з урахуванням його пенсійного віку, несе надмірний тягар утримання цього майна у вигляді сплати комунальних послуг за відповідачів, а також у вигляді неможливості вільно розпоряджатися та користуватися його майном. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідачі тривалий час не проживають з позивачем у спірному житловому будинку, перестали бути членами сім`ї позивача, витрат на утримання спірного житла відповідачі не несуть, поважних причин їх не проживання в цьому будинку не встановлено, суд, враховуючи баланс інтересів сторін, приходить до висновку наявності істотних підстав підстав для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] , що буде пропорційним поставленій меті.

Outcome: approved