Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача 14 173, 75 грн, в обґрунтування якого зазначила, що 05 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 58620, про стягнення з нього за невиконання умов кредитного договору від 18 вересня 2012 року №200869626 грошових коштів у розмірі 18 936, 70 грн. Печерським районним судом м. Києва у справі № 757/21691/20-ц визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Проте, приватним виконавцем вже було стягнуто з позивача на виконання виконавчого напису 16 260, 11 грн, з яких 14 173, 75 грн - сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача, 669, 00 грн - витрати виконавчого провадження, 1 417, 36 грн - основна винагорода приватного виконавця. Відповідач і третя особа не скористалися своїм правом на подання відзиву, пояснень на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 22 листопада 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 24 листопада 2022 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом сторін /а. с. 37-38/. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 05 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. був вчинений виконавчий напис зареєстрований у реєстрі за № 58620, за яким стягнено заборгованість з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Аланд» заборгованість за кредитним договором від 18 вересня 2012 року № 200869626. 14 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Р. В. було відкрито виконавче провадження № 63905738 з виконання виконавчого напису нотаріуса Горая О. С. № 58620, протягом виконання якого з [PERSON] було стягнуто 16 260, 11 грн, з яких 14 173, 75 грн - сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача, 669, 00 грн - витрати виконавчого провадження, 1 417, 36 грн - основна винагорода приватного виконавця /а. с. 7-8, 14/. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року, яке набрало законної сили 04 листопада 2022 року, позов [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Р. В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено, а саме визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 05 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., і зареєстрований у реєстрі за № 58620, про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», та присуджено стягнути судовий збір у розмірі 1 488, 00 грн, витрати на професійну правову допомогу 7 500, 00 грн /а. с. 15-21/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правові позиція, викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем ТОВ «ФК «Аланд» був виконавчий напис № 58620 від 05 жовтня 2020 року, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, тому відпала сама підстава для набуття та утримання ним коштів у сумі 14 173, 75 грн стягнутих з позивача у межах виконавчого провадження № 63905738. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у межах позовних вимог шляхом стягнення з відповідача ТОВ «ФК «Аланд» на користь позивача суми 14 173, 75 грн. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 992, 40 грн за подання позовної заяви до суду і позов суд задовольняє, з відповідача підлягає стягненню вказана сума на користь позивача. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За змістом законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Представництво інтересів позивача здійснено адвокатом Фещенком І. С., що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 000862 від 24 лютого 2020 року, виданого Радою адвокатів міста Києва, на підставі додаткової угоди № 2 до договору про надання правової допомоги № 22072022-1 від 22 липня 2022 року, відповідно до пункту 2 якого, сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару за надання адвокатом правничої (правової) допомоги, вказаної у пункті № 1 додатку та сформованої в обсягах та межах доручення клієнта, у розмірі 7 500, 00 грн. За пунктом 3 додаткової угоди № 2 до договору, сума гонорару, зазначена у пункті 2 даного додатку, сплачується клієнтом відразу після підписання додаткової угоди № 2 /а. с. 25, 26, 30/. Клієнт сплатив гонорар у розмірі 7 500, 00 грн, що підтверджується прибутковим касовим ордером та квитанцією № 08112022-К від 08 листопада 2022 року /а. с. 27/. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Таким чином, судові витрати у розмірі 7 500, 00 грн підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved