Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики на сум 343 750,00 грн., з терміном повернення 01.02.2020, що підтверджується розпискою, виданою [PERSON] . Станом на 05 грудня 2020 року зобов`язання за договором позики [PERSON] не виконані. Звернення позивача про повернення боргу залишені без реагування. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. У зв`язку з невиконанням зобов`язання у визначений розпискою термін 01.02.2020, позивач вважав за необхідне нарахувати інфляційні втрати за прострочення зобов`язання за період з 01.02.2020 по 31.10.2020 у розмірі 8 628,13 грн. та 3 проценти річних за прострочення зобов`язання 313 днів складають 8 843,32 грн. Просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь 361 221, 45 грн. за договором позики, в тому числі суму основного боргу 343 750,00 грн., інфляційні втрати в розмір 8 628,13 грн., 3 % річних від суми боргу в сумі 8 843,32 грн., також просив стягнути солідарно з відповідачів витрати на оплату правової допомоги в сумі 20 000 грн. та судовий збір по справі. 26.02.2021 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.12.2021 було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без особистої участі позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не повідомили, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За згодою позивача, суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] , 1980 року народження, паспорт [NUMBER] , виданий Калуським РВ УМВД України в Івано-Франківській області позичив у [PERSON] кошти у сумі 343 750 (триста сорок три тисячі сімсот п`ятдесят) грн., які зобов`язувався повернути до 01.02.2020, що підтверджується копією розписки. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що на час ухвалення рішення надана позивачем [PERSON] позика у розмірі 343 750 (триста сорок три тисячі сімсот п`ятдесят) грн. була повернута позикодавцю, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення вищезазначеної суми з [PERSON] . Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, суд не погоджується із розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми, здійснений позивачем за період вказаний в позовній заяві з 01.02.2020 по 31.10.2020 і зазначає, що останній необхідно розраховувати за формулою С х 3 х Д / 365 / 100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення, а тому сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 7 713 грн. 18 коп. (343 750 грн. х 3 х 273 днів/365/100). Суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] також інфляційних витрат за період з 01.02.2020 по 31.10.2020 у розмірі 8 628,13 грн. Хоча згідно розрахунку суду інфляційні витрати і становлять 8 646,79 грн. у період з 01.02.2020 року по 31.10.2020 року індексація на суму 343 750,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% =102,515% (за період Лютий 2020 - Жовтень 2020)[Інфляційні нарахування] = 343 750,00 грн. (сума боргу) ? 102,515% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 343 750,00 грн. (сума боргу) = 8 646,79 грн., проте останній обмежений заявленими позовними вимогами, тому стягненню підлягає заявлена позивачем сума 8 628,13 грн. Суд не знаходить підстав для солідарного стягнення вищезазначених грошових коштів також із [PERSON] , оскільки позивач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що остання перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] на час позики останнім грошових коштів у [PERSON] . Більш того, ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Свою правову позицію представник позивача обґрунтовує, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц. Дійсно, у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Також, у ній вказано, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Суд вважає за доцільне акцентувати увагу невідповідності фактичних обставин даної справи та справи, при касаційному перегляді якої було винесено постанову, на яку посилається представник позивача, а саме: наявність у справі нотаріально завіреної згоди дружини на укладення чоловіком договору позики. Матеріали ж даної справи не містять жодних письмових доказів на підтвердження надання відповідачем [PERSON] письмової згоди [PERSON] на укладення договору позики. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи не містять доказів надання [PERSON] у письмовій формі згоди на укладення договору позики. Так само матеріали справи не містять достатніх доказів укладення договору позики в інтересах сім`ї, при умові, що відповідачі перебували в шлюбі під час виникнення зобов`язальних відносин та, відповідно, витрачення отриманих грошових коштів в інтересах сім`ї. Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163 цс 12 та застосований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт надання [PERSON] у письмовій формі згоди на укладення договору позики та використання коштів за спірними договорами позики в інтересах сім`ї, а тому відсутні підстави для солідарного стягнення боргу. Враховуючи часткове задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 3 600 грн. 91 коп. Щодо витрат на оплату правової допомоги у розмірі 20 000 грн., то слід зазначити, що Частинами 1,3 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу . Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Матеріали справи містять копію укладеного між позивачем та адвокатом Мякотою Тетяною Миколаївно. Договору про надання правничої (правової) допомоги № 39/20 від 08.09.2020. На його виконання був підписаний акт приймання-передачі наданих послуг від 05.12.2020, згідно якого адвокат вказав наступну вартість послуг: надання консультацій - 3 000 грн., підготовка правового висновку щодо спірних цивільних відносин з вивченням чинної судової практики - 3 000 грн., підготовка та відправка вимоги про погашення боргу - 4 000 грн., підготовка позовної заяви та додатків до неї до суду - 10 000 грн. Також, в матеріалах справи наявна квитанція до прибуткового касового ордеру № 244/2020 про прийняття від позивача 20 000 грн. відповідно вищезазначеного договору. Згідно з п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, згідно вимог ст. 137 ЦПК України не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19. Враховуючи, що відповідачі не звертались із клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну допомогу, а суд позбавлений можливості зменшити розмір правової допомоги, останній приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на оплату в сумі 20 000 грн.

Outcome: partial