Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

30.08.2021 року представник позивача [PERSON] адвокат Фомінов Роман Миколайович звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення, в якому він зазначив про те, що [PERSON] постійно проживає та зареєстрований у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] ) з 1960 року, який належав йому на праві власності до 21.03.2021 року. 21.03.2021 року позивач подарував вказаний будинок своєму сину - [PERSON] . З квітня 2021 року по липень 2021 року позивач тимчасово проживав у дачному кооперативі в районі станції Олдиш, вул. Урожайна в м. Суми. У липні 2021 року позивач повернувся за місцем свого постійного проживання за адресою: [ADDRESS] , проте з`ясував, що відповідач змінив ключі від замків як вхідних дверей так і хвіртки до цього домоволодіння, ключів від яких позивачу не надає, що є перешкодою для користування. Намагання мирним шляхом вирішити спір щодо помешкання не виявляється за можливе. У зв`язку з цим, 19.07.2021 року позивач звернувся до поліції, наразі проводиться перевірка. Дізнавшись про існування в державі безоплатної правової допомоги, позивач скористався цим і має можливість захищати свої порушені права. На даний час позивач змушений проживати у своїй онуки за адресою: [ADDRESS] . Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі) , що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири) , якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири) . Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Ст. 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10.12.1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст. 10) . П. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Powell and Rayner v. the U.K. " від 21.02.1990 року) . Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Gillow v. the U. K. " від 24.11.1986 року) так і наймача (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Larkos v. Cyprus" від 18.02.1999 року) . Обґрунтованість вимог позивача буде підтверджена показами свідків, список яких буде надано додатково. Позивач заявляє про те, що не звертався раніше до відповідача з іншим позовом з тим самим предметом та з тих самих підстав, не очікує понести судові витрати у зв`язку із розглядом даної справи. Вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалися. Оригінали доданих документів знаходяться у позивача. На підставі наведеного та

Outcome: partial