Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

8.11.2022 року позивач [PERSON] ( яка під час судового провадження змінила прізвище на [PERSON] ) звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити їй додатковий строк для подачі до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , терміном в два місяці з часу набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою судді від 09.11.2022 року справа прийнята до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24.11.2022 року справа призначена до розгляду. 28.11.2022 року до суду надійшов відзив, в якому відповідача просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на ті обставини, що необізнаність позивача з наявністю спадкової маси не є поважною причиною та підставою для задоволення позову. У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що вважала, що квартира, частка якої є спадковою масою, належала на праві власності вітчиму [PERSON] , бо він отримав її як службову, жодних документів на квартиру вона не бачила, про розлучення матері та вітчима їй відомо не було, вони мешкали разом до самої смерті матері. Про те, що мати мала право власності на частку квартири, їй стало відомо від [PERSON] , яка є донькою померлого [PERSON] , під час оформлення нею спадщини після смерті батька. Представник позивача вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи із дотримання принципу «пропорційності» та виключення втручання у право позивача мирно володіти своїм майном. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити у зв`язку з недоведеністю законності позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників провадження, покази допитаного свідка [PERSON] - яка пояснила суду, що її померлий батько проживав однією сім`єю матір`ю позивачки у квартирі [ADDRESS] однією родиною; це квартира, яку отримав її батько, в ній був зареєстрований її брат, який визнаний втратившим право користування у цій квартирі за рішенням суду, свої відносини батьки приховували, про розлучення та права на майно ніколи не розповідали. Коли вона звернулася до нотконтори за оформленням спадщини після смерті батька, стало відомо, що частка квартири оформлена на матір позивачки, про що їй і повідомила - розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , яка до смерті мешкала у [ADDRESS] разом з [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 січня 1987 року по 16.11.1999 року, але після розлучення залишилися проживати разом та відновили шлюбні відносини. Крім того, у квартирі [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] , який рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2019 року, справа 337/3619/18, провадження 2/337/161/2019 року, визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. [PERSON] померла [INFO] , єдиним спадкоємцем після її смерті є її донька позивачка - [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, після його смерті з заявою про прийняття спадщини звернулися його спадкоємці, зокрема донька - [PERSON] . Квартира [ADDRESS] , була приватизована у рівних долях [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка), що підтверджується свідоцтвом про право власності, однак [PERSON] не успадкував частки дружини - [PERSON] оскільки при оформленні спадкових прав нотаріусом встановлено, що актовий запис про їх шлюбу було анульовано внаслідок розірвання шлюбу. Як пояснила свідок [PERSON] у документах, що належали батькові, вона знайшла відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу батька та матері позивачки, та свідоцтво про приватизацію, з якого вона дізналася, що [PERSON] володіла 1/2 часткою квартири, та єдиним її спадкоємцем є дочка - [PERSON] . Враховуючи обставини, які з`ясувались після смерті [PERSON] , а саме те, що позивач є єдиним спадкоємцем 1/2 частки квартири, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Коноваленко О.В., яка відмовила у відкритті спадкової справи листом від 27.09.2022 року за № 529/01. Також зазначеним листом нотаріусом було роз`яснено про можливість продовження термінів на подачу заяви про прийняття спадщини за законом. Витягом із спадкового реєстру підтверджено, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась. Відповідно до загальних положень про спадкування, викладених у статтях 1220, 1222, 1270 ЦК України, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, початком перебігу якого є час її відкриття. Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно із частиною третьою статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16, Верховним Судом у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 520/10377/17, провадження № 61-48230св18, від 11 серпня 2021 року у справі № 720/1079/19, провадження № 61-14663св20, від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18, провадження № 61-13558св19. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі зазначають про те, що позивач був переконаний, що спадкове майно відсуне, і його у будь - якому випадку повинен був успадкувати чоловік [PERSON] . Надаючи оцінку наведеним доводам позивачів суд враховує, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), тобто певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення, який мають враховувати учасники процесу, коли вступають у ті чи інші правовідносини, реалізують ті чи інші права. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12) та 4 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15). Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд повинен врахувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що зазначені позивачем обставини є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, оскільки матір та [PERSON] при житті повідомляли, що квартира оформлена на ім`я [PERSON] , а також Позивач та інші члени родини були переконанні у тому, що [PERSON] та [PERSON] є подружжям, а тому відповідно [PERSON] є спадкоємцем як член подружжя, що пережив іншого, й відсутні інші спадкоємці котрі прийняли спадщину, що також обумовило пропуск строку, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, терміном два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved