Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

03 листопада 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до Першотравенської міської громади в особі Першотравенської міської ради Синельниківського району Дніпропетровської області про зняття арешту з майна. 04 листопада 2022 року позивач подала уточнену позовну заяву. В обґрунтування позову зазначила, що з 17 травня 2021 року вона та її малолітня донька - [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , по 1/2 частці кожна, на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 17 травня 2021 року. 24 жовтня 2022 року вирішила привести документи на квартиру до ладу, надала їх державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності, однак отримала відмову в зв`язку з наявністю обтяження у вигляді арешту квартири №4849032 від 23 квітня 2007 року, що внесене приватним нотаріусом Мініною С.Я. на підставі ухвали Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 серпня 1998 року. Вона не має жодних боргових зобов`язань. Таким чином, на даний час на належне їй майно безпідставно накладено арешт, чим порушені її майнові права щодо розпорядження власністю. Просить зняти арешт з вказаного житлового приміщення та виключити з Єдиного реєстру обтяжень запис про арешт нерухомого майна за №4849032 від 23 квітня 2007 року, внесений приватним нотаріусом Мініною С.Я. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що дійсно, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , по 1/2 частці кожна, що підтверджується копією свідоцтва № [NUMBER] від 17 травня 2021 року про право власності на житло, копією технічного паспорту. Право власності набуте на підставі рішення №10858 від 23 липня 2021 року. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №313150380 від 24 жовтня 2022 року підтверджується, що на вказане житлове приміщення накладено арешт на підставі ухвали б/н від 30 серпня 1998 року Першотравенського міського суду Дніпропетровської області, що належить [PERSON] , [PERSON] . Архівний запис за №4849032 про заборону відчуження нерухомого майна внесено 23 квітня 2007 року о 10:47 годині приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мініною С.Я. Довідкою КП Павлоградське МБТІ від 08 грудня 2021 року №7077 підтверджується, що право власності на дане житлове приміщення станом на 31 грудня 2012 року - не зареєстроване. Таким чином, на даний час на належне позивачу майно безпідставно накладено арешт, чим порушені її майнові права щодо розпорядження власністю. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(даліКонвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст.\~41\~Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, право приватної власності [PERSON] та [PERSON] є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Відповідно до положення ст.\~47\~Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Стаття 41\~Конституції України наголошує,\~що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 30\~ЦПК України передбачено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Статтями316-320,321,328\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393\~ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 4ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього\~Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Згідно ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, позовні вимоги позивача про скасування арешту з квартири [ADDRESS] , який зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №4849032 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В той же час, позовні вимоги позивача в частині виключення з Єдиного реєстру обтяжень - арешту нерухомого майна за №4849032 від 23 квітня 2007 року є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки суд не наділений повноваженнями вносити зміни в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed