Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Адвокат Велеруга М.І., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 29 серпня 2022 року, в якій просив суд стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики (розпискою) від 18 червня 2020 року в сумі 63\~000 грн. 00 коп. та неустойку в сумі 30\~240 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 18 червня 2020 року [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 63\~000 грн., на підтвердження чому надав власноруч складену розписку як свідчення укладеного між ними договору позики. За умовами договору [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] кошти в строк до 30 листопада 2020 року, а в разі неповернення в обумовлений строк сплатити по 4% від суми заборгованості, щомісячно. Після сплину терміну виконання зобов`язань, позичальник добровільно борг не повернув, у зв`язку з чим за захистом своїх майнових прав та інтересів [PERSON] вимушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 30 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.15). Правом на участь в судовому засіданні представник позивача адвокат Велегура М.І. не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] , будучи неодноразово повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання ним повісток, довідка з АСДС КП «Д-З» про доставку йому повісток СМС, в судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Так, 19 жовтня 2022 року [PERSON] подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи для визначення позиції по справі (а.с.18). Після ознайомлення з матеріалами справи 19 жовтня 2022 року відповідач протягом встановленого законом строку відзив на позов не подав, клопотань про відкладення розгляду справи, призначеного на 15 листопада 2022 року, 20 грудня 2022 року, з обґрунтуванням поважності причин неприбуття на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його повторну неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача та його представника проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку\~з військовою\~агресією Російської\~Федерації проти\~України Указом Президента\~України №64/2022\~від 24\~лютого 2022\~року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України №757/2022 від 07 листопада 2022 року, затвердженого Законом України №2738-ІХ від 16 листопада 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 \~Закону України «Про правовий режим воєнного стану» \~у період воєнного стану повноваження \~судів не можуть бути припинені. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого. Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~ст.11 ЦПК України. Згідно з п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1\~ст.1049 ЦК України\~встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 18 червня 2020 року [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 63\~000 грн. із зобов`язанням останнього повернути позику у строк до 30 листопада 2020 року. У разі неповернення боргу в обумовлений сторонами строк [PERSON] зобов`язався виплатити [PERSON] крім суми боргу 4% від заборгованості, щомісячно. Вказані обставини зафіксовано у розписці, складеній [PERSON] 18 червня 2020 року (а.с.8) та не спростовані відповідачем будь-якими доказами. Аналізом змісту розписки суд приходить до висновку, що за своїм характером укладена між сторонами угода є реальною, односторонньою, оплатною та свідчить про\~наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Так, текст розписки\~містить безумовне\~та однозначне\~зобов`язання стосовно\~повернення відповідачем\~конкретної грошової\~суми на\~користь позивача.\~Водночас,\~зміст договору\~дає підстави\~стверджувати,\~що відповідач\~визнав наявність\~боргу в\~певному розмірі\~станом на\~визначену дату,\~що свідчить\~про природу\~правових відносин\~між сторонами\~спору.\~Договір містить\~усі необхідні\~реквізити,\~обумовлені його\~характером та\~правовою природою,\~зокрема:\~дату його\~складання (18\~червня 2020\~року),\~отримання грошових\~коштів в\~конкретно визначеній\~сумі та\~валюті (63\~000\~грн.\~00\~коп.),\~зобов`язання щодо\~їх повернення,\~строк повернення (до 30 листопада 2020 року), відповідальність за невиконання чи несвоєчасне виконання боргових зобов`язань (сплата 4% від суми боргу, щомісячно). Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, письмова форма розписки як договору позики внаслідок його реального характеру є доказом передачі грошової суми позичальнику та наявності між сторонами договірних відносин зобов`язально-грошового характеру. Крім того, відсутність заяви позикодавця про повернення йому позичальником коштів за договором з відсутністю будь-яких претензій, відмітки на розписці від 18 червня 2020 року про одержання позикодавцем грошей, згідно з положеннями ст.545 ЦК України, свідчать, що зобов`язання з повернення позики [PERSON] не виконав до обумовленого сторонами строку. До того ж оскільки оригінал договору не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 18 червня 2020 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 63 000 грн. 00 коп. в строк до 30 листопада 2020 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем відсотків за користування грошовими коштами після настання строку їх повернення, в сумі 30\~240 грн., нарахованих за 1 рік, суд виходить з такого. За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно з ч.1 п.3, ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст.625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048\~цього Кодексу. Як слідує зі ст.549 ЦК України,\~ неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, пеня та штраф за договором\~ це різновиди неустойки, в той час як неустойка\~ один зі способів забезпечення виконання договірних зобов`язань в силу ч.1 ст.546 ЦК України, а тому вимоги про її сплату повинні бути оформлені в письмовій формі (ч.1 ст.547 ЦК України). Згідно\~з ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Умовами розписки від 18 червня 2020 року як договору позики передбачено, що позичальник взяв на себе зобов`язання сплатити позикодавцю [PERSON] грошові кошти в розмірі 4% від суми заборгованості, щомісячно у випадку не повернення ним боргу до 30 листопада 2020 року. Таким чином, фактично під цією умовою сторони передбачили сплату позичальником неустойки за порушення виконання ним зобов`язань. Виходячи з розміру позики 63\~000 грн., яку відповідач не повернув, розмір щомісячної неустойки складає 2520 грн. (з розрахунку: 63\~000 *4% : 100%). Отже, розмір неустойки за 1 рік, як заявлено у позові, становить 30\~240 грн. (з розрахунку: 2520*12), що відповідає розміру, розрахованому позивачем, а тому суд погоджується з наведеним у позові розрахунком. Відтак, дослідивши письмові докази, надавши їм оцінку в сукупності, на підставі ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 992 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.1, 22).

Outcome: approved