Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» (надалі ТзОВ «Везем Шиппінг»), у якому просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП - 8277 від 06.09.2021 року, укладений між [PERSON] та ТзОВ «Везем Шиппінг»; стягнути із ТзОВ «Везем Шиппінг» на користь позивача 10 744,00 грн. - сплачених згідно рахунку на оплату №164409 від 31 серпня 2021 року та платіжного доручення №832 від 01 вересня 2021 року; 146 713,55 грн. - сплачених, згідно рахунку на оплату №РКП-8277-1 від 06 вересня 2021 року та платіжного доручення №834 від 06 вересня 2021 року, платіжного доручення №835 від 06 вересня 2021 року, платіжного доручення №836 від 06 вересня 2021 року; 93 473,34 грн. - сплачених, згідно рахунку на оплату №8277-ВШ0193 від 17 лютого 2022 року та квитанції АТ КБ «Приватбанк» №0.02464709151.1 від 18.02.2022 року; 30 101,94 грн. - інфляційні збитки; 3 612,89 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами; 20 000,00 грн. - моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 06 вересня 2021 року між ним та ТзОВ «Везем Шиппінг» був укладений попередній договір щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, у відповідності до пункту 1.1, 1.2 якого сторони зобов`язались в строк до 31 січня 2022 року укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, а саме легкового автомобіля марки «Ford», модель «Escape SEL», рік випуску: 2012, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , вживаний. Загальна вартість спірного договору становить 8 919,00 доларів США, що станом на дату укладення договору складає 240 186,89 грн. Зазначає, що позивач, на виконання зазначеного договору, здійснив передплату відповідачу в розмірі 5 448,00 доларів США, що становить 146 713,55 грн. згідно платіжного доручення №834 від 06 вересня 2021 року, платіжного доручення №835 від 06 вересня 2021 року, платіжного доручення №836 від 06 вересня 2021 року. Крім того, 18 лютого 2022 року за вказівкою відповідача, він сплатив 93 473,34 грн., що становить різницю між повною вартістю транспортного засобу та внесеними ним коштами в якості завдатку, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» №0.02464709151.1 від 18.02.2022 року. Крім того, на пропозицію відповідача, позивач зареєструвався у застосунку «Вчасно» та підписав примірник Додаткової угоди про зміну умов до Попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-8277 від 06.09.2021 року. Оскільки,відповідач ухилився від виконання умов договору, тому позивач вважає, що має право на повернення авансового платежу та відшкодування збитків. Зважаючи на те, що ТОВ «Везем Шиппінг» протягом тривалого часу стосовно позивача вчиняються недобросовісні дії з елементами шахрайства, тому така його поведінка спричиняє позивачу моральну шкоду, розмір якої позивач оцінює в сумі 20 000,00 грн. та яка заподіяна останньому внаслідок нечесної підприємницької діяльності відповідача. Так, внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, безпомічності, негативними переживаннями, тривогою, емоційною напругою. У позивача погіршився стан здоров`я, він змушений був вживати заспокійливі засоби. У нього та його родини були сподівання щодо використання бажаного та очікуваного автомобіля, а саме їздити ним на роботу та вирішувати робочі питання, виїзджати на вихідні із сім`єю на природу та відпочинок. Також, Позивач вважає, що попередній договір із відповідачем укладений з порушенням вимог ст..ст.11, 18, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідає вимогам законодавства України, порушує права позивача та є несправедливим, що є підставою для визнання його недійсним. Проаналізувавши зміст спірного попереднього договору та додаткової угоди вважає, що насправді під попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-8277 від 06.09.2021 року приховано договір про надання послуг. Як на підставу визнання спірного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП - 8277 від 06.09.2021 року недійсним позивач покликається на вимоги ст..203, 215 ЦК України, ч.1 ст.230 ЦК України (введення в оману). Крім цього, позивач вважає, що із відповідача слід стягнути на підставі ч.2 ст.625 ЦК України нараховані інфляційні нарахування за період з 02.09.2021 року по 25.07.2022 року, що складають 30101,94 грн., три проценти річних за період з 02.09.2021 року по 25.07.2022 року на суму 3612,89 грн. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» відзиву на позов не подавало. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] подала письмові пояснення у яких зазначила, що 06.09.2021 року до неї звернувся позивач з проханням допомогти сплатити йому грошові кошти у розмірі 146713,55 грн. на рахунок ТзОВ «Везем Шипінг» для виконання умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу №ПКП -8277. [PERSON] отримала від позивача 146713,55 грн. та 06.09.2021 року у відділенні АТ «Укрексімбанк» м.Тернополя перерахувала трьома платежами зазначену суму грошових коштів, що підтверджено копіями платіжних доручень. Вважає, що відповідачем стосовно позивача вчиняються недобросовісні дії, оскільки транспортного засобу [PERSON] за сплачені кошти йому передано не було. Тому вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ТзОВ «Везем Шиппінг» підлягають до задоволення. 03 листопада 2022 року у даній справі проведено підготовче судове засідання за наслідками якого закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Ващук Я.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд даної справи у її відсутності. Позовні вимоги [PERSON] вважає такими, що підлягають до задоволення. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив. 06 вересня 2021 року між [PERSON] та ТзОВ «Везем Шиппінг» укладено Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-8277 (далі - попередній договір). Згідно з п. 1.1. - 1.2. попереднього договору, сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марки Ford, модель Escape SEL, рік випуску: 2012, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , в строк до 31 січня 2022 р. Відповідно до п. 1.3. попереднього договору, ТзОВ «Везем Шиппінг» гарантує, що на момент укладання Основного договору транспортний засіб, визначений у п. 1.1. цього договору, буде належати їй та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичним та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством. Згідно з п. 1.5. попереднього договору, ТзОВ «Везем Шиппінг» здійснила викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з [PERSON] , який жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення Основного договору не має. Згідно з п. 2.1. попереднього договору продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 8 919,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 240 186,89 грн., у тому числі ПДВ 40 031,15 грн. На підставі п. 2.2. попереднього договору сторони домовилися про проведення розрахунків за цим договором: - [PERSON] на умовах передоплати сплачує в день підписання цього договору ТзОВ «Везем Шиппінг» в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» в розмірі 5 448,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 146 713,55 грн., у тому числі ПДВ - 24 452,26 грн.; - наступні розрахунки за транспортний засіб здійснюються [PERSON] на розрахунковий рахунок ТОВ «Везем Шиппінг», відповідно до виставленого ним рахунку, але не пізніше строку, встановленого в п. 1.2 даного Договору. Відповідно до п. 2.5. попереднього договору, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Розділом 3 попереднього договору визначений сторонами порядок переходу права власності на транспортний засіб. Згідно з положеннями розділу 4 попереднього договору сторони передбачили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.01.2022 р., або до укладання Основного договору. Термін виконання цього Договору може бути продовжений за взаємною згодою Сторін або за письмовим повідомленням від Сторін, у разі виникнення обставин, які Сторона не могла уникнути або подолати під час виконання зобов`язань, або перешкод, що стали наслідком дій/обставин, що знаходяться поза контролем не виконуючої Сторони. Судом встановлено, що 01 вересня 2021 року третя особа [PERSON] сплатила ТзОВ «Везем Шиппінг»,згідно рахунку на оплату №164409 від 31 серпня 2021 року, грошові кошти в сумі10 744,00 грн., що стверджується платіжним дорученням №832. 06 вересня 2021 року третя особа [PERSON] сплатила ТзОВ «Везем Шиппінг» грошові кошти в сумі 146 713,55 грн. по рахунку на оплату №РКП-8277-1 від 06.09.2021 р., наданому ТОВ «Везем Шиппінг», про що свідчить платіжне доручення №834 від 06 вересня 2021 року, платіжне доручення №835 від 06 вересня 2021 року та платіжне доручення №836 від 06 вересня 2021 року. 22 квітня 2022 року між ТзОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] укладено Додаткову угоду про зміну умов Попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-8277 від 06 вересня 2021 р., згідно якої внесено зміни до п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 3.1., 4.1., виключено п.п. 2.3, 5.1. Попереднього договору. Суд зазначає, що таку додаткову угоду укладено сторонами після припинення зобов`язань, встановлених попереднім договором (ч.3 ст.635 ЦК України). У пункті 5 Додаткової угоди, Сторони дійшли згоди щодо зміни п. 2.1 Договору та виклали його в наступній редакції: «Сума відшкодування здійснених витрат безпосередньо пов`язаних з виконанням цього договору складає 240 186 грн. 89 коп., та сплачується [PERSON] в безготівковій формі на поточний рахунок ТзОВ «Везем Шиппінг» в національній валюті гривні». Згідно п.8 Додаткової угоди, Сторони дійшли спільної згоди щодо внесення змін до п.4.1 вищевказаного Договору та виклали його в наступній редакції: «Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, а саме 06 вересня 2021 р. та діє до офіційного закінчення воєнного стану». У пункті 12 додаткової угоди, Сторони підтверджують, що всі умови цієї Додаткової угоди відповідають їх реальному волевиявленню та інтересам і породжують настання наслідків, зазначених у цій угоді. 18 лютого 2022 року [PERSON] внесено, згідно Рахунку на оплату №8277-ВШ0193 від 17 лютого 2022 року, грошові кошти в сумі 93 473, 34 грн., що підтверджується Квитанцією АТ КБ «Приватбанк» №0.02464709151.1 від 18.02.2022 року Доказів про укладання між сторонами основного договору купівлі-продажу транспортного засобу відсутні. Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. В силу положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, і у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплатою неустойки і відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1, 2 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із вимогами ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зазначив, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно наступних ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору. Суд, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши та дослідивши докази надані сторонами вважає, що позов [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] до ТзОВ «Везем Шиппінг» про визнання договору недійсним, відшкодування шкоди слід задовольнити частково, стягнувши із відповідача на користь позивача авансовий платіж, внесений ним за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу від 06.09.2021 №ПКП-8277 у розмірі 93 473 грн. 34 коп. Щодо решти позовних вимог [PERSON] , суд вважає, що у їх задоволенні слід відмовити. Задовольняючи позов частково, суд виходить із того, що основний договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП -8277 від 06 вересня 2021 року марки «Ford», модель «Escape SEL», рік випуску: 2012, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , який сторони зобов`язані були укласти у строк до 31.01.2022 р., між позивачем та відповідачем укладений не був, а тому в силу вимог ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання за ним припинилося. Відтак, суд вважає, що оскільки сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому під час укладання попереднього договору, тому, суд вважає, що передана позивачем відповідачу сума коштів в розмірі 93473,34 грн. є авансом в розумінні ст. 570 ЦК України, відтак підлягає поверненню позивачу. Щодо стягнення із відповідача 146 713,55 грн. та 10744 грн. та 146713,55 грн. коштів сплачених на виконання спірного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-8277, суд вважає, що вказана сума коштів не може бути стягнуто у користь позивача, оскільки, як вбачається із копій платіжних доручень наданих [PERSON] від 01 вересня 2021 року №832, від 06 вересня 2021 року за №№834, 835, 836, зазначену суму коштів було внесено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , а не самим позивачем. Доказів про існування договірних зобов`язань між [PERSON] та позивачем щодо внесення коштів останньою за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-8277 на підставі якого виникли зобов`язання у [PERSON] , позивачем суду не надано, відтак, підстав стягнення їх у користь [PERSON] суд не вбачає. Крім цього, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення із відповідача 30 101,94 грн. інфляційних нарахувань, 3612,89 грн. три проценти річних нарахованих позивачем в силу вимог ст..625 ЦК України, не підлягають до задоволення з наведених підстав, оскільки їх нараховано на кошти, які не вносив безпосередньо позивач, а третя особа [PERSON] . Крім цього, суд зазначає, що суму коштів в розмірі 93473,34 грн., яку було внесено позивачем на виконання зобов`язань за спірним попереднім договором купівлі-продажу, [PERSON] сплатив згідно квитанції КБ «Приватбанк» № 0.0.2464709151.1 лише 18 лютого 2022 року, тобто уже після обумовленого сторонами строку укладення основного договору, а саме після 31 січня 2022 року та після укладення ним 22.04.2022 року із відповідачем додаткової угоди про зміну умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-8277 від 06.09.2021 року. Вирішуючи спір, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсним спірного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП -8277 від 06.09.2021 року з підстав наведених позивачем у позові, передбачених ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.230 ЦК України, оскільки вважає, що позивачем не доведено умисел відповідача щодо введення позивача в оману, а також щодо обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Також, суд ураховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц що "наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним". Крім цього, суд не вбачає підстав для визнання зазначеного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним внаслідок недотримання, як вважає позивач, відповідачем при його укладенні вимог ст..11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки [PERSON] не доведено, що при його укладенні умови попереднього договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоду споживачеві, виключають або обмежують права споживача, встановлення жорстких обов`язків споживача, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору. Також, суд зауважує, що основний договір, які сторони зобов`язувались укласти до 31 січня 2022 року у попередньому договорі купівлі-продажу транспортного засобу ПКП -8277 сторонами так і укладено не було. Крім цього, суд вважає, що вимога позивача про стягнення на його користь із відповідача моральної шкоди також не підлягає до задоволення, оскільки вважає, що ним не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували понесені ним моральні страждання внаслідок не укладення відповідачем основного договору. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 992,40 грн., у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення. На підставі наведеного,

Outcome: partial