Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивачки на підставі судового наказу Шевченківського районного суду № 761/39743/20 від 18.01.2021 року, на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/8 частину всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 грудня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що судовим наказом Шевченківського районного суду м. Києва № 761/39743/20 від 18.01.2021 року присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із 04 грудня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що визначений розмір аліментів справно сплачувати не має можливості. Просить зменшити з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/8 частину всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. На підставі викладеного позивач звернувся із відповідним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 квітня 2021 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 січня 2022 року відкрито провадження у справі, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Шевченківського районного суду м. Києва № 761/39743/20 від 18.01.2021 року присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із 04 грудня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Просить зменшити з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/8 частину всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. Обґрунтовує це тим, що [PERSON] з 2020 року є фізичною особою-підприємцем, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також задля ведення підприємницької діяльності [PERSON] щомісячно сплачує грошові кошти у вигляді орендної плати за приміщення, яке використовується останнім відповідно до Договору суборенди нежитлового приміщення №19. Також судом встановлено, що 07 жовтня 2017 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу у позивача є малолітній син - [PERSON] , [INFO] . Батьками зазначені: Батько - [PERSON] ; Мати - [PERSON] . Відтак у позивача є дитина від іншого шлюбу. Також позивачем було надано копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №9865423 відповідно до якого вбачається, що йому належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з врахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підставу для зменшення розміру аліментів позивач зазначає, що ним щомісячно здійснюється оплати грошових коштів у розмірі 6 231,49 гривень у вигляді орендної плати за приміщенням, яке використовується для ведення діяльності як ФОП, на підтвердження чого було долучено копію Договору суборенди нежитлового приміщення №19 від 28 лютого 2020 року та Акт приймання-передачі об`єкта суборенди від 01 березня 2020 року. Одночасно з цим суд зауважує, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів щодо здійснення таких відрахувань, оскільки позивачем не було долучено жодних квитанцій на підтвердження таких операцій. Також позивачем було долучено копії квитанцій щодо здійснення добровільних відрахувань (сплати аліментів) на користь відповідачки, які не можуть вважатися достатніми та належними доказами, оскільки, зокрема, квитанція №BASS_12067226837 від 08.12.2020 на суму 1 002,00 гривень має призначення платежу: «ТСО, ПОПОЛНЕНИЕ КАРТЫ/СЧЕТА», квитанція №Р24А870644443С67579 від 08.01.2021 на суму 1 030,00 гривень має призначення платежу: «Переказ власних коштів.». Також судом було досліджено надану позивачем Довідку №40927/АП/26-15-59-06-06 від 13.12.2022 року виданої ГУ ДПС у м. Києві з якої вбачається, що Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (податковий номер [NUMBER] ) подано податкові декларації платника єдиного податку за звітні (податкові) періоди: - 1 квартал 2022 року, від 13.04.2022 за № 9046159246, загальна сума доходу становить 00 гривень 00 копійок; - Квітень 2022 року, від 20.05.2022 за № 9053526391, загальна сума доходу становить 00 гривень 00 копійок; - Травень 2022 року, від 17.06.2022 за № 9086546829, загальна сума доходу становить 00 гривень 00 копійок; - Червень 2022 року, від 17.07.2022 за № 9130416243, загальна сума доходу становить 00 гривень 00 копійок; - Липень 2022 року, від 13.08.2022 за № 9158709082, загальна сума доходу становить 00 гривень 00 копійок; - Серпень 2022 року, від 10.09.2022 за № 9179051397, загальна сума доходу становить 00 гривень 00 копійок; - Вересень 2022 року, від 11.10.2022 за № 9203704285, доходу становить 00 гривень 00 копійок; - Жовтень 2022 року, від 16.11.2022 за № 9244943261, доходу становить 00 гривень 00 копійок; - Листопад 2022 року, від 08.12.2022 за № 9263271918, загальна сума доходу становить 00 гривень 00 копійок. Вказані відомості спростовують твердження позивача про те, що останній щомісячно несе витрати у вигляді сплати єдиного податку в сумі 1 500,00 гривень та 1 320 гривень у вигляді сплати єдиного соціального внеску. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, того, що з моменту ухвалення рішення суду про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , суттєво змінились обставини, які не дають йому змоги виплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному вказаним рішенням розмірі. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які могли б бути підставою для зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача за рішенням суду, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому відмовляє в його задоволенні. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст. ст. 84, 180, 182, 183, 192, 199 СК України, та

Outcome: dismissed