Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

04.10.2022 року (дата поштового відправлення) [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказавши, що він з 23.09.2009 року по 12.05.2017 року працював на різних посадах в ПрАТ «Азот». Наказом ПрАТ «Азот» №492-вк від 12.05.2017 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак на день звільнення відповідачем не було проведено розрахунок, а саме не виплачено в повному обсязі заробітну плату. ПрАТ «Азот» повністю здійснило з ним розрахунок по заборгованій заробітній платі 09.08.2019 року, що підтверджується випискою з особового рахунку позивача в АТ «Сбербанк» від 10.09.2019. Позивач також зазначає, що 18.06.2019 та 10.09.2019 року він звертався до ПрАТ «Азот» із заявами про надання довідки про нараховані суми, належні йому для виплати при звільненні. Однак вказані заяви залишились без належного реагування з боку відповідача. В листопаді 2019 року він звернувся з позовом до ПрАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, який 27.07.2022 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси було залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача (справа №711/9212/19). Оскільки заборгованість по зарплаті була виплачена позивачу несвоєчасно, то відповідач має сплати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 15.05.2017 року по 08.08.2019 року в сумі 182050,20 грн. При вирішенні даного спору позивач просив врахувати правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 в справі №755/12623/19. За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 182050,20 гривень. Ухвалою суду від 14.10.2022 року позов [PERSON] залишено без руху та позивачу надано термін для усунення недоліків. Ухвалою суду від 02.11.2022 року провадження у справі відкрито. Вирішено проводити розгляд справи в спрощеному позовному провадженні з викликом (повідомленням) сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті спору. Представник позивача - адвокат Гаврилов Д.О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити, вказавши, що законність вимог позивача повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19. Представник ПрАТ «Азот» за довіреністю Савенко Ю.Н. заперечувала проти задоволення позову [PERSON] з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково пояснила, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з даними вимогами, які визначені ст. 233 КЗпП України, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19. Крім того представник зауважила, що представником позивача невірно тлумачиться висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у вказаній вище постанові. У відзиві від 16.11.2022 року ПрАТ «Азот» позов [PERSON] , не визнало. При цьому посилалося на те, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 09.08.2019 року, а тому відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України мав звернутись з даним позовом до суду протягом трьох місяців з дня, коли він дізнався про порушення свого права. Строк для звернення з даним позовом закінчився 10.11.2019 року. З даним позовом позивач звернувся до суду з позовною заявою датованою 03.10.2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності для даних вимог, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19. З урахуванням викладеного ПрАТ «Азот» просило повністю відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України, - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивачем в позові зазначено, що повний розрахунок з ним було проведено 09.08.2019 року, що не заперечується представником відповідача та підтверджено у відзиві на позов. Таким чином суд приходить до висновку, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено 09.08.2019 року. Крім того позивач вказує, що в листопаді 2019 року він звертався до Придніпровського районного суду м. Черкаси з аналогічним позовом (справа №711/9212/19), який 27.07.2020 року було залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок (ст. 47 КЗпП). Згідно ст. 116 КЗпП України, - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою\~статті 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку\~\~з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений\~законом\~строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012\~\~у справі № 1-5/2012\~щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~116,\~117\~цього\~Кодексу\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що\~\~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні\~статті 2 Закону\~\~№ 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц. Викладене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19. Крім того у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено висновок щодо застосування норм права, відповідно до якого середній заробіток за\~статтею 117 КЗпП України\~за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений\~законом\~строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. До вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України\~ застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою\~статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого\~статтею\~\~117 КЗпП України, викладений у цій постанові, узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 січня\~2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] , оскільки останній звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з пропуском тримісячного строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України, так як повний розрахунок з ним було проведено 09.08.2019 року, а з даним позовом він звернувся 04.10.2022 року (дата поштового відправлення). Крім того в листопаді 2019 року позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом, який 27.07.2020 року було залишено без розгляду. Суд також зазначає, що в даному випадку посилання позивача та його представника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 є помилковими. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed