Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Позивач у грудні 2012 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року у розмірі 14723,93 дол. США; з ПАТ «Акцент - банк», [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10000,00 грн. та з [PERSON] стягнути на свою користь судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 34892,37 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 06.11.2012 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. 16.02.2016 року [PERSON] було подано заяву про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2013 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2013 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку. 14 квітня 2016 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору № K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року недійсним. В обґрунтування зустрічної позовної заяви посилаючись на те, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року , за умовами якого, їй мав надатись кредит на купівлю автомобіля марки «Хонда Аккорд». Вартість вказаного автомобіля складала 23 168,82 дол. США. (п.7.1 Кредитного договору). Окрім вказаної суми, ПАТ КБ «Приват Банк» зазначив у п. 7.1. Кредитного договору про необхідність сплати реєстрації автомобіля «Хонда Акорд», що виступав за вказаним Кредитним договором предметом застави, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Також, за умовами Кредитного договору вона мала сплатити страхові платежі за договором страхування від 06.11.2007 р. та договором особистого страхування від 07.11.2007 р. Окрім цього, вона мала також здійснити оплату винагороди за надання фінансового інструменту, проведення моніторингу сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Кредитного договору. Загальна сума, що надавалась згідно Кредитного договору, складала 34892,37 дол. США. Дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо здійснення Фінансового інструменту, проведення моніторингу та реєстрація предмету застави не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», то такі умови Кредитного договору є нікчемними. Тобто, в момент укладання Кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» були недодержані вимоги чинного законодавствам України. Також ПАТ КБ «ПриватБанк» не було надано їй як споживачу фінансової послуги (отримання кредиту) жодного документу (у т. числі листів), в якому були розписані умови кредитування за Кредитним договором. Такі дії ПАТ КБ «ПриватБанк», а також відсутність у Кредитному договорі інформації, що має міститися в ньому відповідно до Правил, призвели до того, що її було введено в оману при укладанні Кредитного договору, а сам Кредитний договір, як правочин, до форми та змісту якого пред`являються особливі вимоги, укладений з істотними порушеннями. Просила суд визнати недійсним кредитний договір від 07 листопада 2007 року за № K3V3AE00000006. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2016 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору № K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року недійсним та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості. 05.05.2016 року в судовому засіданні від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бурнашева П.В. надійшло заперечення на позовну заяву в якій просив суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності. Так вказав на те, що з аналізу наданого позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку вбачається, що останній стягує з [PERSON] заборгованість, що перевищує три роки. Так позовна заява датовано 27.11.2012 року, таким чином позивач має стягувати заборгованість що виникла після 27.11.2009 року. Зазначив, щодо недоведеності посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на договір поруки, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк». Просив суд в позові відмовити. 30.05.2016 року в судовому засіданні від представника ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшло клопотання по застосування спливу строку позовної давності до позовних вимог відповідача за зустрічним позовом. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року за клопотанням представника відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] у справі призначено судову економічну експертизу, проведення якої було доручено судовому експерту Вавіловій Вікторії Валеріївні (свідоцтво №1091). Провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи. 06.06.2016 року цивільну справу було направлено судовому експерту Вавіловій В.В. для проведення судової економічної експертизи. 19.04.2022 року цивільна справа була повернена до суду з висновком експерта №05/01-22 від 05.01.2022 року за результатами проведення судової економічної експертизи. Ухвалою Індустріального районного суду від 25 квітня 2022 року поновлено провадження у справі. 28.06.2022 року від представника відповідача АТ «Акцент-Банк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Вказали, що у АТ «А-Банк» відсутні будь -які відомості щодо укладання даного договору, як і сам договір (його копія) взагалі. Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» 01 листопада 2007 року було укладено договір аутсорсингу №1.07, який фактично діяв до лютого 2017 року, за цей період ведення всіх судових справ ПАТ «Акцент-Банк» здійснювали працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» . Скориставшись відсутністю контролю з боку ПАТ «Акцент-Банк» представники ПАТ КБ «ПриватБанк» до боржників за кредитами із зазначенням ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя, долучаючи копії неіснуючого договору поруки. Стверджують, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» не укладалось договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк». За необхідності застосувати до позовних вимог відносно ПАТ «Акцент-Банк» наслідки ч.4 ст.267 ЦК України та (у разі необхідності) ст.559 ч.4 ЦК України. Після поновлення провадження у справі сторони на неодноразові виклики в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. 27.05.2022 року від представника відповідача, документ сформовано в системі «Електронний суд», надійшло клопотання про відкладення слухання справи, у зв`язку з перебуванням його у ЗСУ. 08.06.2022 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення слухання справи до закінчення військового стану. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України приймаючи до уваги тривалий час перебування цивільної справи на експертизі та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідача. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги за основним позовом та за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 34892,37 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 05.11.2012 року. Відповідно до п.7.1 Договору Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 01.11.2007 року по 06.11.2012 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії в розмірі 34892,38 дол. США на наступні цілі - 23168,82 дол.США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,75 дол. США для сплати за реєстрацію Предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №K3V3AE00000006 від 06.11.2007 р., договором особистого страхування №K3V3LK00000006 від 07.11.2007 р. на строк до 06.11.2008 у сумі 1836,96 дол. США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 695,06 дол. США та у розмірі 9184,79 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. Період сплати вважати період з «7» по «11» числа кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця починаючи з наступного місяця в Період сплати Позичальник повинен надати Банку кошти ( щомісячний платіж) у сумі 610,01 дол. США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Відповідно до п.7.3 Договору забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає HONDA accord, [NUMBER] . Згідно з п.7.4 Договору при порушенні Позичальником зобов`язань із погашення Кредиту, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» (правонаступником якого є АТ «АкцентБанк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором №K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору №K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року заборгованість станом на 27.11.2012 р. склала 15975,49 дол. США, в тому числі 12823,87 дол. США - заборгованість за кредитом; 0,35 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3151,27 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою про визнання кредитного Договору №K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року, недійсним укладеним під приводом обману, на підставі ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст.11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», то суд виходить з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Матеріалами справи узгоджується, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину [PERSON] не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. Посилання позивача на несправедливі умови кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком погіршення становища споживача, не спростовуються змістом кредитного договору та узгоджуються з матеріалами справи. Отже, позичальником не доведено введення її в оману банком щодо умов кредитування, що є її процесуальним обов`язком. Щодо заяви представника відповідача за зустрічним позовом про застосування до позовних вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 07.11.2007 року, а з зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду 14.04.2016 року через 9 років після укладання договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. В судовому засіданні встановлено та вбачається із долучених документів, що під час укладання кредитного договору договір відображав повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань зазначених в договорі, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки її право не порушено, та доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю позову, оскільки позивачем не надано суду жодного належного доказу щодо обґрунтування своїх позовних вимог. Щодо заявлених позовних вимог позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України). Оскільки відповідач не визнавав позов та у нього виникли сумніви щодо правильності, обґрунтованості та відповідності умовам договору розрахунку заборгованості в цілому, то за клопотання представника відповідача Лісіціної О.В. ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року була призначена судова економічна експертиза, проведення якої було доручено судовому експерту Вавіловій В.В.(свідоцтво №1091) . На вирішення експерта були поставлені наступні питання: Якою є сукупна вартість кредиту за кредитним договором від 07 листопада 2007 року №K3V3AE00000006 ?Яким є абсолютне значення подорожання кредиту за кредитним договором від 07 листопада 2007 року №K3V3AE0000006 ?Чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, наданий Публічним акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» умовам укладеного між сторонами спору кредитного договору від 07 листопада 2007 року №K3V3AE00000006 ? Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року за клопотання судового експерта витребувано від ПАТ КБ «ПриватБанк» додаткові докази по справі, а саме: додаткові матеріали: Банківські виписки по оплаті кредиту, відсотків по кредитному договору №K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року. Витребувано від [PERSON] - квитанції, платіжні доручення оплати тіла кредиту та відсотків по кредитному договору №K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року. Проведення експертизи доручено Вавіловій Вікторії Валеріївні - судовому експерту, яка має вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень «спеціаліст», кваліфікацію судового експерта за спеціальностями: 11.1 «Дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності», 11.2 «Дослідження документів про економічну діяльність підприємств і організацій», 11.3 «Дослідження документів фінансово-кредитних операцій» (свідоцтво про присвоєння кваліфікації експерта, що видане Міністерством юстиції України за №1091 від 19 лютого 2016 року) стаж експертної роботи з 2001 року. Судовий експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст.384,385 Кримінального кодексу України. Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової-економічної експертизи від 05.01.2022 року за №05/01-22 по першому питанню: Сукупна вартість кредиту за кредитним договором №K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року становить 36463,11 дол. США. По другому питанню: Абсолютне значення подорожчення кредиту за кредитним договором №K3V3AE00000006 від 07.11.2007 року становить 10761,52 дол. США, або 42% від вартості наданого кредиту. По третьому питанню: Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості, наданий Публічним акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» умовам укладеного між сторонами спору кредитного договору від 07 листопада 2007 року №K3V3AE00000006 не підтверджується. Стаття 110 ЦПК України встановлює, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до приписів ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання щодо позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, суд виходить із того, що за результатами проведення судово-економічної експертизи експертом зазначено, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості, наданий Публічним акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» умовам укладеного між сторонами спору кредитного договору від 07 листопада 2007 року №K3V3AE00000006 не підтверджується, а відповідно до наданої позивачем Виписки по погашенню за кредитом [PERSON] за період з 07.11.2007 року по 03.06.2016 року, вбачається, що з лютого 2012 року по жовтень 2015 року [PERSON] здійснювалася оплата за кредитом, яка відповідно зараховувалася Банком в рахунок погашення прострочених відсотків, комісії, простроченої комісії та пені. Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що банком не надано належного та допустимого в розумінні положень статей 76-81 ЦПК України розрахунку заборгованості за кредитним договором, який заявлено у позові, а тому відсутні підстави для задоволення позову щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за необґрунтованістю, оскільки банком не доведено розмір утвореної заборгованості відповідача [PERSON] , та не вбачає законних підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачам відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed