Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

В листопаді 2022 року [PERSON] , який діє в інтересах заявника [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про встановлення факту спільного проживання, заінтересована особа: [PERSON] , мотивуючи тим, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братами та постійно спільно проживали як одна сім`я з 2019 по день смерті [PERSON] - [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, в тому числі, спільні витрати по утриманню та ремонту житла, спільне харчування, придбавали майно для спільного користування, надавали один одному взаємну допомогу. У зв`язку зі збройній агресією Російської Федерації проти України, введенням на території України воєнного стану [PERSON] , 25.2.2022 року був мобілізований до військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, як старший солдат (водій- механік). [INFO] [PERSON] помер від травми, заподіяної йому в наслідок військових дій, пов`язаних із захистом Батьківщини. Згідно довідки КП БМР «Комунальник» № 04 від 15.03.2022 року [PERSON] , дійсно похований на кладовищі села Скребиші Білоцерківського району Київської області. З родичами загиблого була проведена зустріч, під час якої роз`яснено право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої діючими вимогами законодавства. Відповідно до п. 2 постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» заявник має право на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з загибеллю свого брата від травми, отриманої у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини. Заявник може реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі військовослужбовця, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть. Однак, перешкодою в реалізації гарантованого державою права на отримання вказаної одноразової допомоги для заявника є те, що він не має офіційного підтвердження належності до сім`ї загиблого, хоча вони є рідними братами, постійно проживали за однією адресою, були поєднані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, тобто, документально факт того, що заявник належить до сім`ї загиблого - не підтверджено, тим паче, що місця реєстрації у них були різні, а фактичне місце проживання - одне: [ADDRESS] . Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для реалізації його прав внаслідок загибелі військовослужбовця - члена її сім`ї. Встановити цей факт іншим шляхом ніж судовим у нього можливості не має. Тому, просив суд встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , з 2019 по день його смерті - [INFO] включно, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні трава та обов`язки ( а. с. 1-5 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.11.2022 року ( а. с. 51), головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 03 листопада 2022 року постановлено прийняти заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами окремого провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання на 28.11.2022 року ( а. с. 55 ). В судовому засіданні 28.11.2022 року заявник та його представник, кожний окремо, підтримали заяву, надала пояснення аналогічні викладеним в ній, просила її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні 28.11.2022 року підтвердив факти, викладені заявником у заяві, просив заяву [PERSON] задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 28.11.2022 року пояснив, що він є сусідом заявника. Підтвердив, що дійсно заявник та його загиблий брат [PERSON] , з яким він товаришував, проживали разом, вели спільне господарство, підтримували один одного, робили ремонт в будинку. За клопотанням представника заявника, в судовому засіданні було оголошено перерву до 12.12.202 року ( а. с. 60-65 ). 12 грудня 2022 року заявник та його представник не з`явилися, судом отримано заяву за вх. № 44164 від 12.12.2022 року за підписом [PERSON] , в якій останній просив розгляд справи провести за відсутності сторони заявника, заяву - задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна розписка ( а. с. 66 ). Жодних заяв та клопотань з боку третьої особи на адресу суду не надходило. Враховуючи те, що учасники справи були належним чином повідомленими, у судовому засіданні 28.11.2022 року надли свої пояснення, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання у їх відсутність на підставі наявних у справі документів та враховуючи пояснення останніх, які були надані у попередньому судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 1 ст. 211 ЦПК України ). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду були повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення надані в судовому засіданні 28.11.2022 року з боку заявника, заінтересованої особи та свідка, проходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно зі п. 5 ч. 1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] та померлий [PERSON] є рідними братами, про що в матеріалах справи свідчать наявні свідоцтва про народження останніх, де батьками є [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 14, 15 ). Встановлено, що [PERSON] у зв`язку з введенням на території України військового стану, 25.02.2022 року був мобілізований до військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, як старший солдат (водій- механік), який загинув, про що свідчать наявні в матеріалах справи документи вищевказаної військової частини ( а. с. 20-28 ). З довідки про причину смерті від [INFO] , [PERSON] помер від вибухової травми з ушкодженням голови ( а. с. 17 ). У зв`язку зі смертю [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) видано свідоцтво про смерть, серія [NUMBER] від 14.03.2022 року ( а. с. 18 ). Згідно довідки КП БМР «Комунальник» № 04 від 15.03.2022 року, яка видана [PERSON] вбачається, що [PERSON] , який помер [INFO] похований на кладовищі села Скребиші Білоцерківського району Київської області ( а. с. 19 ). З відповіді виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 19.10.2022 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - з 18.11.2015 року по 14.03.2022 року та проживав разом із своїм братом [PERSON] , [INFO] ( а. с. 29 ). Вищевказаний будинок [ADDRESS] належить на праві власності заявнику, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на житловий будинок від 09.11.2012 року ( а. с. 30 ), витягом про реєстрацію права власності на житловий будинок з 27.03.2013 року ( а. с. 31-32 ), свідоцтвом про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку від 09.11.2012 року ( а. с. 33 ) та витягом про реєстрацію права власності на земельну ділянку з 12.04.2013 року ( а. с. 34-35 ). З медичних документів ( виписки із медичних карток хворого ) померлого [PERSON] , які містяться в матеріалах справи вбачається, що місце проживання останнього вказано за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 39-40, 41-42, 43-44 ). З товарного чека від 01.08.2021 року вбачається, що було придбано цеглу будівельну та вказано доставку за адресою: [ADDRESS] , де отримувачі зазначені [PERSON] та [PERSON] , вказані номери телефонів останніх ( а. с. 45 ). З товарного чеку № 7242 від 23.01.2022 року вбачається, що було придбано будівельні матеріали [PERSON] , адреса доставки: [ADDRESS] ( а. с. 47 ). Звертаючись до суду з вищевказаною заявою, заявник зазначав, що він проживав ралом із загиблим братом, вели спільне господарство, робили ремонт в будинку, підтримували один одного, тому вважає, що є всі підстави для задоволення його заяви про встановлення факту спільного проживанням, встановлення даного факту надасть йому можливість отримати одноразову грошову допомоги, у зв`язку із загибеллю брата. Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99). Так, згідно з абзацом 5 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха, опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19). Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання); фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини. Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Також у постанові від 17 червня 2020 року, справа №755/18012/16, Верховний Суд зробив правовий висновок, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2020 року у справі №588/350/15). Суд, зокрема зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. А проживання осіб за однією адресою, що пов`язане поділом майна між ними та відсутністю іншого місця проживання, без доведення інших факторів, не може бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом під час розгляду даної цивільної справи знайшло своє підтвердження того факту, що заявник та померлий [PERSON] дійсно разом проживали за однією адресою, вели спільне господарство, несли спільні витрати, робили ремонт в будинку, в якому проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи документами, які були досліджені судом під час розгляду справи, з яких можна дійсно встановити, що заявник та його померлий брат [PERSON] проживали разом однією сім`єю за вищевказаною адресою, вели спільне господарство, несли спільні витрати та робили ремонт в будинку. Крім того, зазначене було підтверджено і свідком в судовому засіданні 28.11.2022 року [PERSON] . Вказаний свідок підтвердив, що дійсно заявник та померлий брат [PERSON] з яким він товаришував, проживали разом, вели спільне господарство, несли спільні витрати та дійсно разом робили ремонт в будинку, в якому проживали. Він зазначив, що був часто в їх родині, оскільки є сусідом та товаришував з [PERSON] . Підтвердив, що брати проживати разом з 2019 року. Вище встановлене не було спростовано і заінтересованою собою [PERSON] в судовому засіданні 29.11.2022 року, на якому був присутній останній та надавав свої пояснення з цього приводу. Так, заінтересована особа [PERSON] є братом заявника та померлого, про що в матеріалах справи свідчить наявна копія про народження останнього ( а. с. 16 ). В судовому засіданні 29.11.2022 року [PERSON] підтвердив, що дійсно його брати проживали разом однією сім`єю з 2019 року по день смерті [PERSON] , вели спільне господарство та несли спільні витрати. Верховний Суд зазначає, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю (постанова Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 129/2115/15-ц, провадження № 61-2080св18, постанова Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі № 534/1318/17 провадження № 61-1821 св19). З урахуванням вище встановленого, суд приходить до переконання, що під час розгляду даної справи було підтверджено належними та допустимими доказами в їх сукупності, факту спільного проживання заявника з його братом [PERSON] в зазначений заявником у заяві період. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ч. 1 ст. 79 ЦПК України ). Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Принцип ефективності закріплений у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18) та у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 379/3191/15-ц (провадження № 61-14379св18). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved