Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-15 00:00:00

представник позивача, звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що між Банком та [PERSON] 05 квітня 2007 року укладено кредитний договір № 67, відповідно до п. 1.1 якого Банк надав, а позичальник одержав грошові кошти в сумі 12 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 05 квітня 2017 року. Факт видачі та отримання кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки від 03 квітня 2007 року. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно до 01 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту проводити його погашення рівними частинами в сумі 100 доларів США та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 12 квітня 2007 року між Банком та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачуком Л.В., зареєстрований за № Д-571. Предметом договору є трикімнатна квартира [ADDRESS] . Протягом строку дії договору [PERSON] порушував його умови, в зв`язку з чим Банк звернувся в суд і рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року з відповідача на користь Банку стягнуто заборгованість у розмірі 25 390, 67 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 333 518, 90 гривень. На виконання даного рішення суду видано виконавчий лист, однак на сьогоднішній день рішення не виконане. Посилаючись на невиконання позичальником умов Кредитного договору та рішення суду, просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціна на цей вид майна, надати вищий пріоритет позивача, як іпотекодержателя та стягнути з відповідачки судовий збір. 12 грудня 2022 року представник позивача подала заяву про уточнення позовних вимог, в яких вказала, що на час звернення до суду із позовною заявою згідно розрахунку заборгованості станом на 03 березня 2020 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становила 19\~350, 50 доларів США з яких: 8\~392 дол. США - прострочений борг по кредиту; 2\~216,42 дол. США прострочені проценти за користування кредитом; 1\~651,42 дол США пеня по прострочених процентах; 6\~122,69 дол США пеня по простроченому основному боргу; 755,17 дол США 3% річних по простроченому основному боргу (кредиту); 212,65 дол США - 3 % річних по прострочених процентах. Вказує, що 29 листопада та 01 грудня 2022 року відповідачка в добровільному порядку погасила частково заборгованість за кредитним договором на суму 10\~376,12 дол США. У зв`язку із чим банк здійснив перерахунок заборгованості, яка станом на 08 грудня 2022 року становить 8\~741,93 дол. США з яких: 1\~651,42 дол США пені по прострочених процентах; 6\~122,69 дол США пеня по простроченому основному боргу; 755,17 дол США 3% річних по простроченому основному боргу (кредиту); 212,65 дол США 3% річних по прострочених процентах. Тому просить зменшити позовні вимоги та звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості та понесені судові витрати. Розгляд справи проводити у відсутності представника позивача. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Подала суду заяву в якій посилаючись на запроваджений в країні воєнний стан просить скасувати пеню по кредитному договору, зазначивши, що між нею та банком досягнуто домовленості про сплату нею 9\~500 дол США заборгованості за тілом кредиту та 876,12 дол США відсотків. Також зазначила, що квартира, яка є предметом договору іпотеки використовується нею та членами її сім`ї, як основне та постійне місце проживання іншого житла у неї немає. Розгляд справи просить проводити в її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальної техніки не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" та [PERSON] укладено кредитний договір № 67, відповідно до п. 1.1 якого Банк надав, а позичальник одержав грошові кошти в сумі 12 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 05 квітня 2017 року. Факт видачі та отримання кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки від 03 квітня 2007 року. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно до 01 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту проводити його погашення рівними частинами в сумі 100 доларів США та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 12 квітня 2007 року між Банком та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачуком Л.В., зареєстрований за № Д-571, предметом якого є трикімнатна квартира [ADDRESS] . Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором. Натомість позичальник протягом дії кредитного договору порушував його умови, внаслідок чого виникла заборгованість, про стягнення якої Банк звернувся в суд із позовною заявою. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов"язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 ЦК України зазначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10 жовтня 2014 року з відповідача на користь Банку стягнуто заборгованість у розмірі 25 390, 67 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 333 518, 90 гривень. На виконання даного рішення суду видано виконавчий лист, однак на сьогоднішній день рішення не виконане. Відповідно до постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року за № 5 встановлено, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку", майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору (п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку). Згідно ч. 1 ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, за якою звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Разом з тим, відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Із п. 5.1.2 Іпотечного договору вбачається, що приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В. перевірено відсутність обтяжень предмета іпотеки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в Державному реєстрі іпотек, а тому позивачу належить вищий пріоритет щодо предмету іпотеки. В ході розгляду справи відповідачка в добровільному порядку погасила заборгованість за вказаним кредитним договором на суму 10\~376,12 дол США. Внаслідок чого представник позивача зменшила позовні вимоги. Відповідачка звернулася до суду із заявою в якій просить з огляду на введений в Україні воєнний стан, звільнити її від сплати пені по прострочених відсотках та пені по простроченому основному боргу. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Згідно з правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. При цьому слід враховувати, що правила ст. 551 ЦК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Неустойка не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Зазначені норми законодавства ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 01.08.2019 у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 р. у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019 у справі № 923/142/19, від 09.10.2019 у справі №904/4083/18). З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду (Постанова від 18.03.2020 у справі № 902/417/18) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). З огляду на тяжкий стан в державі Україна, на території якої введено воєнний стан на підставі Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», що призвело до скрутного матеріального становища відповідачки, причини неналежного виконання відповідачкою зобов`язання щодо своєчасної оплати і її ступінь вини, відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок прострочення оплати, та не співмірність заявлених до стягнення сум заборгованості, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, суд вважає, що стягнення з боржника пені по прострочених процентах в розмірі 1\~651,42 дол США, та пені по простроченому основному боргу в розмірі 6\~122,69 дол США не може бути джерелом збагачення кредитора. Крім того суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача пені та процентів у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Враховуючи наведене вище, і те, що однією із функцій неустойки є компенсаторна функція, суд вважає за можливе зменшити розмір нарахованої пені, та стягнути з відповідачки 3% річних по простроченому основному боргу (кредиту) у розмірі 755,317 дол США та 3% річних по прострочених процентах 212,65 дол США. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає сума заборгованості в розмірі 967,82 дол США грн, з якої: 3% річних по простроченому основному боргу (кредиту) у розмірі 755,317 дол США та 3% річних по прострочених процентах 212,65 дол США. В інший частині стягнення слід відмовити. Виходячи із вищенаведеного та зважаючи на те, що відповідач з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, то суд вважає, що слід звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу за ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціна на цей вид майна та судові витрати. На підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 8\~180,33 грн. На підставі наведеного та ст.ст. 525, 526, 530, 536, 549, 551, 610, 611, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 35, 39 Закону України "про іпотеку",

Outcome: partial