Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] через свого представника - адвоката Семенова О.М. звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. У обґрунтування поданого позову позивач зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . У зв`язку із її смертю відкрилась спадщина, до складу якої увійшли земельні ділянки загальною площею 2,1358 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на території Медведівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, які належали померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЧР № 044751. Спадкоємцем за законом майна померлої була її сестра [PERSON] , яка 18.09.2009 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на вказані земельні ділянки, у зв`язку із чим нотаріусом були внесені відповідні відомості про зміну власника до державного акта, проведені зміни зареєстровані в поземельній книзі 29.09.2009 за № 17/09. Згодом [INFO] померла [PERSON] . За життя померла склала заповіт, відповідно до якого спадкоємцем належної їй земельної ділянки визначила [PERSON] . Після визначення позивачці у судовому порядку додаткового строку на прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] звернулась до нотаріуса та подала усі наявні у неї документи для прийняття спадщини. Натомість у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріусом було відмовлено, оскільки вона не надала оригінал правовстановлюючого документа на земельну ділянку. У свою чергу оригінал акту [PERSON] надати не має можливості у зв`язку із його втратою. Вказані обставини стали підставою звернення до суду, тому просить суд визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на земельні ділянки в адміністративних межах Медведівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,1358 га, а саме: № 1 (рілля) площею 1,5588 га, № 201 (сіножаті) площею 0,3599 га, № 301 (пасовище) площею 0,2171 га. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 23.03.2021 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, справа призначена до підготовчого засідання. Під час підготовчого провадження представник відповідача [PERSON] - адвокат Федина О.В. проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, суду подав письмовий відзив на позов. У обґрунтування наявних заперечень зазначив, що [PERSON] є сином померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідно є спадкоємцем першої черги за законом. [PERSON] страждав та страждає на психічне захворювання, на період відкриття спадщини вже був визнаний таким, що за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та поміщення до будинку - інтернату психоневрологічного типу, куди і був госпіталізований ще з 14.04.2016і перебуває до цього часу. За таких обставин вважає, що можливість спадкування відповідачем [PERSON] у зв`язку з належністю до іншої чергу спадкоємців виключається, [PERSON] належить Ѕ частина спадщини як обов`язкова частка, інша Ѕ частина належить відповідачці [PERSON] . Також представником відповідача [PERSON] - адвокатом Фединою О.В. суду був поданий зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування обов`язкової частки. На обґрунтування поданого позову представник зазначив, що [PERSON] є сином померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідно являється спадкоємцем першої черги за законом. У свою чергу [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання, тому він являється повнолітньою непрацездатною особою. За наведених обставин [PERSON] є таким, що прийняв спадщину у порядку ч. 4 ст. 1268 ЦК України навіть не проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриттяспадщини, крім того, має право на обов`язкову частку у спадщині, а саме на Ѕ частину, яка б йому належала при спадкуванні за законом. Тому просив суд визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування як обов`язкову частку після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на Ѕ частину земельних ділянок в адміністративних межах Медведівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області для ведення особистого селянського господарства, а саме: № 1 (рілля) площею 1,5588 га, № 201 (сіножаті) площею 0,3599 га, № 301 (пасовище) площею 0,2171 га, загальною площею 2,1358 га. Вказаний позов судом був прийнятий до розгляду разом із первісним. У свою чергу представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] проти задоволення вказаного позову заперечував, суду на обґрунтування наявних заперечень подав письмовий відзив на зустрічний позов. У обґрунтування поданого відзиву зазначив, що [PERSON] не реалізував своє право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки не подав відповідну заяву нотаріусу протягом 6 місяців із дня відкриття спадщини, відповідно він вважається таким, що не прийняв спадщину. Для визнання позивача за зустрічним позовом таким, що прийняв спадщину він має бути визнаний недієздатним, натомість він є непрацездатним. Крім того, він був обізнаний із фактом відкриття спадщини, був обізнаний про намір [PERSON] прийняти спадщину за заповітом, натомість протягом тривалого часу жодних дій для цього не вчинив. Крім того, для визначення обов`язкової частки у спадщині необхідно з`ясувати загальний об`єм спадкової маси та після цього визначати розмір обов`язкової частки, оскільки заповіт був складений померлою лише щодо частини належного їй майна, а саме земельної ділянки. Тому просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Учасники скористались своїм правом подання відповідей на відзив та заперечень. Також під час підготовчого провадження суду були надані додаткові докази, вирішено питання про витребування копії спадкової справи. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 21.12.2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 20.01.2022 провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 708/1278/21 (провадження № 2/708/44/22) за позовом [PERSON] до Медведівської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 11.10.2022 провадження у справі поновлено, справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , - адвокат Семенов О.М. позов підтримав та просив суд його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечив у повному обсязі. Суду додатково пояснив, що [PERSON] не може бути визнаний таким, що прийняв спадщину після смерті матері, у свою чергу визначений законом строк із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса останній не звертався. Крім того, обов`язкова частка має бути визначена виходячи із загального об`єму спадкової маси. У вказаній ситуації батько [PERSON] мав земельний пай, який був успадкований після його смерті самим позивачем за зустрічним позовом та його матір`ю. У спільній сумісній власності батьки [PERSON] мали будинок. Також урахуванню мають підлягати речі домашнього вжитку. Відповідно, на думку представника, у випадку врахування всього об`єму спадкової маси обов`язкова частка [PERSON] у випадку доведення її наявності може бути успадкована за рахунок іншого майна, яке не включено до заповіту та є предметом спору у даній справі. Відповідач за первинним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, суду надав заяву з проханням проводити розгляд справи у його відсутність. Щодо рішення у справі поклався на розсуд суду. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Федина О.В. проти задоволення первісного позову заперечував у повному обсязі зазначивши суду, що оскільки [PERSON] до моменту його поміщення у психоневрологічний інтернат проживав разом із батьками, іншого житла не має, він у силу закону спадщину прийняв. Його проживання у даному закладі має тимчасовий характер, від прийняття спадщини протягом шести місяців з дня її відкриття він не відмовився, відповідно як інвалід ІІ групи має право на обов`язкову частку у спадщині. Тому у задоволенні первісного позову просив суд відмовити та задовольнити зустрічний позов. Заслухавши учасників, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, а також матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (які були долучені до цивільної справи № 708/1278/21, провадження № 2/708/44/22), судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Спірні правовідносини виникли з питань спадкування, відповідно до їх правового регулювання застосовуються норми Книги Шостої Цивільного кодексу України «Спадкове право». Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). На підставі ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Зі змісту статті 1223 ЦК України вбачається, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У свою чергу статтею 1233 ЦК України регламентовано, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 2 ст. 1236 ЦК України). Частиною 1 статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. У рішенні Конституційного Суду України у справі про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця від 11 лютого 2014 року N 1-рп/2014 вказано, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності». Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. На підставі ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Зі змісту ч. 3 ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч. 4 ст. 1268 ЦК України). З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 11), яка за життя склала заповіт щодо частини належного їй майна. Зокрема відповідно до заповіту, посвідченого 27.09.2013 секретарем Медведівської сільської ради Легоняк О.М., зареєстрованого у реєстрі за № 13, [PERSON] належну їй земельну ділянку, розміром 2,1358 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Медведівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, заповіла [PERSON] . Цей заповіт на момент відкриття спадщини не змінено та не скасовано, що підтверджено наявною на ньому відміткою від 04.05.2018 (а.с. 8) та відповідним витягом у матеріалах спадкової справи. Позивач по справі [PERSON] є сином померлої, на підтвердження чого у матеріалах справи наявна копія витягу № 00033750461 від 18.11.2021 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України (а.с. 69). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання безтерміново та є непрацездатним, що підтверджено копією виписки з акта огляду МСЕК, проведеного 16.03.2007 (а.с. 67-68). З аналізу наведених доказів суд приходить до висновку, що позивач по справі після смерті матері є спадкоємцем першої черги за законом та має право на обов`язкову частку у спадщині як непрацездатна дитина померлої особи. З матеріалів спадкової справи судом встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у визначений чинним законодавством строк відповідач [PERSON] звернувся до Чигиринської державної нотаріальної контори із заявою від 23.03.2018, відповідно до якої повідомив про бажання прийняти спадщину після смерті його рідної тітки - [PERSON] . Також цією заявою [PERSON] повідомив, що крім нього спадкоємцем за законом є син померлої - [PERSON] . Також на підтвердження наявності спадкоємця першої черги за законом, який має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] матеріали спадкової справи містять копію свідоцтва про народження від 06.08.1965, довідку від 29.03.2018 з якої вбачається, що [PERSON] , інвалід ІІ групи загального захворювання, проживає на повному державному утриманні в Гельмязівському психоневрологічному інтернаті з 15.04.2016, заяву про прийняття спадщини від 22.08.2018, подану [PERSON] , та рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 18.06.2018, яким [PERSON] надано додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . З аналізу наведених фактів та обставин суд приходить до висновку, що серед учасників справи спадкоємцями, які у визначеному законом порядку прийняли спадщину є [PERSON] та [PERSON] . У свою чергу [PERSON] своє право на спадкування обов`язкової частки у спадщині після смерті матері не реалізував у визначеному законом порядку, оскільки у шестимісячний строк з дня смерті матері заяву про прийняття спадщини не подав. Також суд ураховує, що рішенням Черкаського апеляційного суду від 22.09.2022 у справі № 708/1278/21 (провадження № 2/708/44/22) у задоволенні позову [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] відмовлено. Щодо спадкування майна померлої позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , як спадкоємцем першої черги за законом, суд враховує наступне. Чинне законодавство передбачає прийняття спадщини без подання заяви про її прийняття та у випадку відсутності факту спільного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем зокрема у разі, якщо спадкоємець є малолітньою, неповнолітньою, недієздатною особою або особою, цивільна дієздатність якої обмежена. Зі змісту статей 36 та 39 Цивільного кодексу України вбачається, що обмеження цивільної дієздатності особи або ж визнання фізичної особи недієздатною може відбуватися лише у судовому порядку у випадку наявності для цього відповідних правових підстав. Також суд звертає увагу, що непрацездатні та недієздатні особи є різними категоріями громадян, які, відповідно, наділені різними правами та обов`язками. Оскільки під час розгляду справи судом було встановлено, що не зважаючи на підтверджену наявність захворювання у [PERSON] , інвалідність ІІ групи та наявну потребу постійного стороннього догляду, перебування протягом тривалого часу у будинку - інтернаті психоневрологічного типу, останній у визначеному законом порядку обмеженодієздатним або недієздатним не визнаний. Відповідно до правовідносин щодо спадкування ним після смерті матері [PERSON] норми ч. 4 ст. 1268 ЦК України не підлягають застосуванню. Щодо тверджень представника [PERSON] - адвоката Федини О.В. в частині прийняття ним спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, суд ураховує наступне. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Згідно до статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем проживання є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. У свою чергу місцем перебування є житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги. Відповідно до Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого Постановою КМУ від 14.12.2016 № 957, психоневрологічний інтернат (далі - інтернат) є стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюється для тимчасового або постійного проживання/перебування осіб із стійкими інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоров`я потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і яким згідно з висновком лікарської комісії за участю лікаря-психіатра не протипоказане перебування в інтернаті. Зі змісту пункту 5 Розділу "Завдання та напрями діяльності інтернату"Типового положення вбачається, що до основних завдань інтернату віднесено забезпечення прав та інтересів підопічних, створення належних умов для проживання/перебування, соціально-побутового обслуговування, денної зайнятості (заняття творчістю, дозвілля, навчання, добровільна праця тощо) та надання медичної допомоги підопічним. Інтернат може надавати послуги з підтриманого проживання, паліативного/хоспісного та денного догляду, соціальної адаптації, кризового та екстреного втручання, консультування. Підопічні відповідно до встановлених норм забезпечуються приміщенням (житловими кімнатами) для проживання/перебування та усіма комунально-побутовими послугами (п. 6 Типового положення). Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні у період, коли виникли спірні правовідносини, тобто на час відкриття спадщини та протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] , був урегульований Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 за № 207 (втратили чинність 14.03.2022). Пунктом 4 вказаних правил було визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання/перебування або зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в день подання особою або її представником документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена одночасно із зняттям з попереднього місця проживання. Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України (п. 9 Правил). Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Під час розгляду справи судом встановлено, що у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, обумовленим наявним у [PERSON] захворюванням, на підставі наданих лікарями рекомендаціями щодо нагальної потреби у постійному сторонньому догляді та поміщенні до будинку - інтернату психоневрологічного типу, 15.04.2016 [PERSON] був поміщений до Гельмязівського психоневрологічного інтернату, у якому перебуває безперервно і станом на момент розгляду справи судом. Після поміщення [PERSON] до вказаного інтернату 06.10.2016 було проведено реєстрацію його місця проживання за адресою місцезнаходження самого інтернату. На підтвердження наведеного суду надано копію паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] (а.с. 63-64), відомості про його зареєстроване місце проживання (а.с. 29), відомості про зареєстрованих за місцем відкриття спадщини осіб (а.с. 9) та облікову картку об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки щодо об`єкта погосподарського обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 130-131). Сукупність наявних у матеріалах справи письмових доказів дає суду підстави для висновку, що на момент відкриття спадщини спадкодавець [PERSON] та спадкоємець [PERSON] були зареєстровані за різними адресами та фактично разом не проживали. Суду не були надані достатні докази на обґрунтування доводів у частині прийняття позивачем за зустрічним позовом спадщини у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Такі висновки суду узгоджуються із висновками Верховного Суду, який у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зазначив, що "[…] відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації […] не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом". Відповідно зі складу учасників особами, які можуть претендувати на спадкування частини належного померлій [PERSON] майна, а саме належної їй земельної ділянки, є позивач за первісним позовом [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, та відповідач [PERSON] , який є спадкоємцем за законом і у визначений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Натомість, оскільки воля померлої особи, відображена у заповіті, має пріоритет під час вирішення питань щодо спадкування майна померлої, лише [PERSON] є спадкоємцем, яка набула право на спадщину на частину майна померлої у виді належної їй земельної ділянки, яка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР № 044751 від 16.06.2003 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.09.2009 державним нотаріусом Чигиринської державної нотаріальної контори Костенко Н.В., зареєстровано у реєстрі за № 1609. На підставі ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Зі змісту статті 328 Цивільного кодексу України вбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач за первісним позовом [PERSON] є спадкоємцем за заповітом частини належного [PERSON] майна, яка померла [INFO] . [PERSON] у визначеному законом порядку звернулась до нотаріальної контори, відповідно прийняла спадщину та є її власником, натомість не має об`єктивної можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом та зареєструвати набуте нею право власності на вказане майно через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Набуте позивачкою право власності на спадкове майно підлягає судовому захисту, оскільки позасудовим шляхом [PERSON] не має об`єктивної можливості зареєструвати право власності на нього. За таких обставин первісний позов підлягає до задоволення. У свою чергу зустрічний позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не було реалізовано його право на спадкування обов`язкової частки, інші підстави для визнання його таким, що прийняв спадщину, під час розгляду справи судом не встановлені. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач за первісним позовом [PERSON] при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», оскільки є інвалідом ІІ групи. Виходячи із суті спору, суд приходить до висновку, що він безпосередньо виник між [PERSON] , як особою, яка має право претендувати на обов`язкову частку у спадщині, та [PERSON] , яка є спадкоємцем за заповітом. У свою чергу [PERSON] також звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом ІІ групи. За таких обставин, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved