Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») в якому просить визнати пункт 3.1. Кредитного договору № 15510/2018 від 20 лютого 2018 року, укладеного між АТ «КРЕДОБАНК» і [PERSON] недійсним з моменту укладення вказаного Кредитного договору та зобов`язати АТ «КРЕДОБАНК» здійснити перерахунок проведених за вищевказаним кредитним договором платежів, зарахувавши сплачені позивачем суми комісій за видачу кредиту і за управління кредитом в рахунок погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитом. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.02.2018 року між [PERSON] як Позичальником і Публічним акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» було укладено кредитний договір № 15510/2018, згідно з п. 1.1. якого Банк зобов`язується надати у власність Позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим Кредитним договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування ними, комісії та інші платежі, передбачені цим Кредитним договором. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору Банк видає Позичальнику кредит в сумі 353046,05 грн. на строк до 19.02.2025 року. Згідно з п. 2.2. Кредитного договору Кредит видається на наступні цілі: для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки SUZUKI, модель VITARA, дата випуску 2018, № кузова [NUMBER] , укладеного між Позичальником та ТОВ «ВіДі Гранд»; для оплати страхування від нещасних випадків в сумі 13546,05 грн. За користуванням кредитом позичальник сплачує банку 0,001% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою визначеною у відповідності до Розділу 3 (Розрахунки між сторонами) цього Кредитного договору з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього договору. Згідно з пунктом 3.6 договору у випадку неповернення позичальником кредиту у строк, визначений пунктом 2.1 договору, на вимогу Банку позичальник сплачує пеню, вказану в п. 5.1. цього Кредитного договору. Пунктом 5.1 договору передбачено, що пеня складає подвійну облікову ставку НБУ, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позичальника. Позивач наголошує, що відповідно до умов кредитного договору, неправомірно зазначені пункти щодо сплати комісій, а саме: за розгляд заяви-анкети, за видачу кредиту, за управління кредитом. Вважає, що такі положення договору мають бути визнані недійсними. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, а тому виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за договором, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає оплаті позичальником. За таких обставин, управління кредитом не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ч.ч.1. 2, 5, 7 ст. 18 закону «Про захист прав споживачів» , до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору с несправедливими, якщо, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважаться таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що не справедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Враховуючи вищевикладене, сплачені позивачем суми комісій за видачу кредиту та управління ним мають бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту та процентів за його користування. 26.02.2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва прийнято справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку позовного (загального) провадження. 15.02.2022 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Павленко С.В. про застосування строків позовної давності. 15.02.2022 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача- адвоката Павленко С.В., з викладенням міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що із оспорюваного Кредитного договору вбачається, що такий був підписаний позивачем та відповідачем власноручно, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на кожному аркуші кредитного договору і кожний з них отримав примірник вказаного договору. Таким чином, волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто як з боку позивача з метою отримання кредитних коштів, так і з боку відповідача з метою повернення виданих коштів і отримання прибутку в тому числі за обслуговування кредиту. Підставою для визнання правочину недійсним слугує невідповідність вимогам закону, а підставою розірвання правочину - неналежне виконання або невиконання його умов чи умов, встановлених для такого договору законом. Підписуючи договір, позивач чітко засвідчив факт ознайомлення з його умовами та дав свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, при цьому позивач не вбачав в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до нього, як споживача. 16.02.2022 року представник відповідача - адвокат Павленко С.В. подав до суду заяву про проведення судового засідання у його відсутність та просив підготовче провадження закрити і призначити справу до судового розгляду. 16.02.2022 року позивач подав до суду заяву про проведення судового засідання у його відсутність та просив підготовче провадження закрити і призначити справу до судового розгляду. Ухвалою суду 16.02.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 15.09.2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про розгляд справи у його відсутність в якій останній просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 21.12.2022 року представник відповідача - адвокат Павленко С.В. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено що 20.02.2018 р. між сторонами по справі укладений споживчий кредитний договір №15510/2018, відповідно до якого (п.1) АТ «КРЕДОБАНК» зобов`язався надати у власність позичальникові [PERSON] грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування ними і комісії. Згідно з п. 2.1. зазначеного договору, банк видав позичальнику кредит в сумі 353046,05 грн. на строк до 19.02.2025 року. Кредит видається на наступні цілі: для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки SUZUKI, модель VITARA, дата випуску 2018, № кузова [NUMBER] , укладеного між Позичальником та ТОВ «ВіДі Гранд»; для оплати страхування від нещасних випадків в сумі 13546,05 грн. (п. 2.2. договору). В Додатку до цього кредитного договору, у вигляді таблиці, коротко викладені основні умови кредитування за цим кредитним договором. В день укладення вищевказаного кредитного договору, позивачем підписаний паспорт споживчого кредиту, в якому викладена інформація щодо видів банківських комісій АТ «КРЕДОБАНК» при наданні банківських послуг, страхових платежів на користь третіх осіб, їх розміру та порядку оплати. Пунктом 10.4 кредитного договору передбачено, що шляхом підписання цього договору, позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування та загальною вартістю. Відповідач надав позивачу кредитні кошти у розмірі 353046,05 грн., що не заперечується самим позивачем. Відповідно до п. 3.1 вищевказаного кредитного договору, за надання послуг Позичальник сплачує Банку в порядку та строк, визначені тарифами Банку, наступні комісії: - за видачу кредиту одноразово 2,99 % від суми кредиту; комісія за розгляд анкети - відсутня; за управління кредитом, сплачується в розмірі 0,90% від суми вданого кредиту, передбаченої п. 2.1. цього Договору, щомісячно, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нарахована комісія. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 20.02.2018 р., що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно зі статтею 55 ЗаконуУкраїни «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З аналізу пункту п. 3.1 спірного кредитного договору, вищевказаних правових норм та правових судових висновків, вбачається, що положення даного пункту оспорюваного кредитного договору від 20.02.2018 року щодо сплати позичальником комісії за видачу кредиту у розмірі 2,99% від суми кредиту на користь банку та комісії за управління кредитом у розмірі 0,90% є нікчемними, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. В постанові Верховного суду від 27.05.2020р.по справі№344/12282/16-ц,за позовом позивальника до АТ «КРЕДОБАНК» про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору, викладені наступні правові висновки. При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України). Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону не врахував, що умова договору (пункт 3.1) про сплату комісії за розгляд анкети-заяви на отримання кредиту, за видачу кредиту та за управління кредитом суперечить приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав. У той же час у випадку підтвердження нікчемності правочину суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо положень договору, якими передбачене нарахування та сплата комісії за кредит, проте враховуючи, що такий правочин не підлягає визнанню недійсним, висновок суду про відмову у позові є правильним. З огляду на вищевказане, з урахуванням того, що пункт оспорюваного кредитного договору від 20.02.2018 року щодо сплати позичальником комісії за видачу кредиту у розмірі 2,99% від суми кредиту на користь банку та комісії за управління кредитом у розмірі 0,90% є нікчемним в силу вищевказаних Законів України та ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, дані положення не підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Визнання нікчемних положень цього кредитного договору недійсними за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, в зв`язку з чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, а відтак і вимоги про зарахування сплачених позивачем комісій в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту та відсотках за його користування, як похідної. Вирішуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (дані правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з не вірним обранням позивачкою способу захисту прав, суд не застосовує позовну давність до заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed