Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Рух справи. Процесуальні дії у справі. 19 жовтня 2021 року позивач, через свого представника адвоката Цермоловського І.М., звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із вказаною позовною заявою, у якій просить зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом його звільнення та визнати їх такими, що втратили право користування вказаним будинком. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 жовтня 2021 року для розгляду зазначеного позову визначено суддю Лукач О.П. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 10 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 17 грудня 2021 року о 10:00. 16 грудня 2021 року до суду через систему «Електронний суд» представник позивача подав клопотання про проведення підготовчого засідання без його участі у зв`язку із зайнятістю у іншому судовому засіданні. Також, 16 грудня 2021 року на електронну адресу суду та 17 грудня 2021 року засобами поштового зв`язку, надійшла заява від відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі, у зв`язку з хворобою відповідачів. 17 грудня 2021 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Наступне підготовче засідання призначене на 11:00 22 лютого 2022 року, про що повідомлено учасників провадження. У підготовче засідання, призначене на 22 лютого 2022 року, з`явився представник позивача. Відповідачі до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. При цьому, як убачається із конвертів, які повернулися до суду, надіслані відповідачам судові повістки про виклик до суду, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками не вручені адресатам з причин «за закінченням терміну зберігання». У підготовчому судовому засіданні, ухвалою суду від 22 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі з підстав, викладених у вказаному судовому рішенні. При цьому, у зв`язку із неотриманням відповідачами копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви, підготовче засідання було відкладено на 09:00 29 березня 2022 року, з метою повторного виклику у судове засідання відповідачів. 25 березня 2022 року через систему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення судового засідання у зв`язку із неможливістю прибути до суду через запровадження на території України воєнного стану. Клопотання зареєстровано судом 6 квітня 2022 року. Судове засідання, призначене на 29 березня 2022 року не відбулося, у зв`язку із введенням 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із проведенням бойових дій на території Вишгородського району Київської області та з урахуванням наказу Голови Вишгородського районного суду Київської області Котлярової І.Ю. № 5а від 2 березня 2022 року «Про визначення особливостей роботи Вишгородського районного суду Київської області в умовах воєнного стану». Враховуючи наказ виконуючого обов`язки Голови суду від 4 квітня 2022 року № 8-а «Про скасування наказу №5а від 2 березня 2022 року «Про визначення особливостей роботи Вишгородського районного суду Київської області в умовах воєнного часу», наступну дату підготовчого судового засідання у справі визначено 13:40 15 червня 2022 року, про що повідомлено учасників провадження судовими повістками, а відповідачам повторно надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками. Крім цього, на сайті Вишгородського районного суду було розміщено «Оголошення про виклик [PERSON] та [PERSON] до суду на 15 червня 2022 року» на офіційному вебсайті суду. Уся інформація щодо цього судового провадження міститься на сайті «Судова влада України». У підготовче засідання, призначене на 15 червня 2022 року, учасники провадження не з`явились, про день час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. У зв`язку із неявкою учасників провадження, а також відсутністю у матеріалах справи зворотних повідомлень про вручення відповідачам судової кореспонденції, підготовче засідання було відкладено на 12:00 18 серпня 2022 року, з метою повторного виклику учасників провадження, а відповідачів, додатково, шляхом розміщення «Оголошення про виклик [PERSON] та [PERSON] до суду на 18 серпня 2022 року» на офіційному вебсайті суду. Підготовче засідання, призначене на 18 серпня 2022 року не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. При цьому до суду з`явився представник позивача. Наступне підготовче засідання було призначено на 16:00 18 жовтня 2022 року, про що повідомлено учасників провадження судовими повістками. У підготовче засідання, призначене на 18 жовтня 2022 року, учасники провадження не з`явилися, при цьому від представника позивача адвоката Кузіва Р.В., надійшла заява, у якій просить підготовче засідання провести без його участі та закрити підготовче засідання у справі, клопотань на стадії підготовчого судового засідання не має. Як убачається із конвертів, які повернулися до суду, надіслані відповідачам судові повістки про їх виклик у судові засідання, призначені на 15 червня та 18 жовтня 2022 року, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви не вручені адресатам з причин «за закінченням терміну зберігання». Ухвалою суду від 18 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, до судового розгляду на 12 грудня 2022 року об 11:30, про що учасників провадження повідомлено судовими повістками, а відповідачів, додатково, шляхом розміщення «Оголошення про виклик [PERSON] та [PERSON] до суду на 12 грудня 2022 року» на офіційному вебсайті суду. У судове засідання, призначене на 12 грудня 2022 року з`явився представник позивача. Відповідачі не з`явилися, причин неявки суду не повідомили. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності відповідачів, суд враховує, думку представника позивача, який вважав за можливе розглянути справу, а також, що усі судові повістки про виклик до суду, надіслані відповідачам, повернулися без вручення, при цьому, вони обізнані з тим, що у провадженні суду на розгляді перебуває вказана справа, поважних причин неявки суду не повідомили. Обґрунтування позову. В обґрунтування заявлених у позові вимог, позивач зазначає, що 19 червня 2014 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.Ю., відповідно до якого [PERSON] передала, як позикодавець, у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 199 560 гривень 80 копійок, що за погодженням сторін відповідно до вимог ЦК України, на день укладання договору дорівнювала еквіваленту 102 000 доларів США, без нарахування відсотків. Відповідно до договору позики, [PERSON] зобов`язувався щомісячно, починаючи з 28 липня 2014 року по 28 червня 2015 року, здійснювати повернення позики в сумі 26460 грн. 90 копійок, яка дорівнює 2250 доларів США. За вказаним Договором позики [PERSON] повинен був повернути одержану позику позивачу до 28 червня 2015 року включно. Одночасно, для забезпечення зобов`язань щодо погашення заборгованості за договором позики між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 20 червня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №1875,згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до пункту 1.2.договору іпотеки [PERSON] (надалі- Іпотекодавець) для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем та своєчасного повернення позики, передав Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями (загальною площею 227,9 кв.м., житловою площею 108 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,0616 га. кадастровий №3221810100:01:122:0038, цільове призначення - під будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак , [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконував, у зв`язку з чим станом на 25 вересня 2015 року утворилась заборгованість за договором позики. У зв`язку з порушенням [PERSON] зобов`язань за договором позики, [PERSON] звернулась до Вишгородського районного суду Київської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2016 року позовну заяву [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності було задоволено. 26 грудня 2016 року [PERSON] набула у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на предмет іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою №77361103 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2016 року. Однак, реалізувати своє право на користування та розпорядження своєю власністю на практиці їй так і не вдалося. Неодноразові спроби [PERSON] потрапити до будинку, який належить їй на праві власності, були марними, оскільки в ньому проживають двоє похилих родичів [PERSON] , а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , які чинять опір та блокують вхід до будинку. 22 вересня 2021 року [PERSON] на адресу місцезнаходження майна було надіслано два листи-вимоги до [PERSON] та [PERSON] про добровільне виселення з будинку, у яких вона повідомляє мешканців, що у разі відмови у виселенні з будинку в добровільному порядку у визначений термін, позивач буде змушений звернутись за захистом своїх прав та інтересів у порядку, встановленому законодавством. Згідно з інформації з сайту Укрпошта, дані листи-вимоги були отримані відповідачами 22 вересня 2021 року, проте станом на дату подання цієї позовної заяви дані вимоги не були виконані. Станом на день звернення до суду з позовом, не зважаючи на відсутність правових підстав для проживання в будинку, відповідачі, які не є членами сім`ї позивача, продовжують користуватись будинком та відмовляються добровільно виселятися, чим створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись майном. Також, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] має на праві приватної власності домоволодіння, загальною 58,20 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та присадибну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що в свою чергу підтверджує факт наявності іншого житлового приміщення. У зв`язку з вищевикладеним, позивач, посилаючись на положення статті 41 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку», статей 64, 109, 150, 156 ЖК України, статей 317, 319, 321, 383, 391, 395, 401, 402, 405, 406 ЦК України, практику Європейського суду з прав людини, звернулася до суду за захистом своїх порушених та невизнаних прав з позовом про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення. Щодо правової позиції учасників провадження. Відповідачі, будучи обізнаними про судове провадження у цій справі, крім як заяви від 15 грудня 2021 року про зупинення провадження у справі, не скористалися своїм правом на подання відзиву, будь-яких клопотань від них на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити їх правову позицію щодо предмету спору. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Фактичні обставини, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що 19 червня 2014 року між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель) був укладений договір іпотеки. Згідно вказаного договору іпотеки, за договором позики, укладеним 19 червня 2014 року між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. 19 червня 2014 року за реєстровим №1874, згідно за яким Іпотекодавець передав у власність Іпотекодержателя грошові кошти в сумі 1 199 560 гривень 80 копійок, що еквівалентно 102 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладання договору позики (1 долар США 11,7604 гривень), без нарахування відсотків. За вказаним вище Договором позики Іпотекодавець повинен повернути одержану позику до 28 червня 2015 року включно. В забезпечення своєчасного повернення позики, Іпотекодавець передав Іпотекодержателю нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями (загальною площею 227,9 кв.м., житловою площею 108 кв.м.), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.Г. 05 червня 2014 року, за реєстровим №594, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 214288732218; земельну ділянку площею 0,0616га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Кадастровий №3221810100:01:122:0038, яка належить на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.Г. 05 червня 2014 року за реєстровим №595, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 214298932218 (а.с. 14-17). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 19 червня 2014 року зареєстрованому в Реєстрі під №1875, в рахунок задоволення вимог [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , до [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за договором позики від 19 червня 2014 року, зареєстрованим під №1874, шляхом набуття права власності [PERSON] на: житловий будинок з надвірними будівлями (загальною площею 227,9 кв.м., житловою площею 108 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,0616 га. кадастровий №3221810100:01:122:0038, цільове призначення під будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37-40). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, право приватної власності на житловий будинок (загальною площею 227,9 кв.м., житловою площею 108 кв.м.), за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка місця розташування кадастровий №3221810100:01:122:0038, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з 26 грудня 2016 року зареєстровано державним реєстратором КП Київської обласної ради «Готово» Никоненко А.В., на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 червня 2016 року та ухвали цього самого суду від 22 листопада 2016 року у справі №363/4935/15-ц, за [PERSON] (а.с. 33-34). Згідно довідки виконавчого комітету Вишгородської міської ради №981 від 15 вересня 2021 року, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано з 10 березня 2011 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). Згідно довідки виконавчого комітету Вишгородської міської ради №982 від 15 вересня 2021 року, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано з 31 грудня 2013 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32). 22 вересня 2021 року [PERSON] , засобами поштового зв`язку, надіслала за місцем проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] листи-вимоги про добровільне виселення з будинку від 20 вересня 2021 року (а.с. 18-25). Проте, згідно трекінг Укрпошти, вони не були вручені адресатам «з інших причин» (а.с. 27, 28). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, на праві приватної власності [PERSON] належать: земельна ділянка кадастровий №3221810100:01:122:0181, площею 0,0043 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськи будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , та домоволодіння, загальна площа 58,20 кв.м., житлова площе 38,00 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35-36). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частина перша статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина перша статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Стаття 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частина перша статті 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частина перша статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Стаття 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 395 ЦК України - речовими правами на чуже майно є: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Стаття 401 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Частина перша статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частина перша, друга, четверта статті 406 ЦК України - сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України. Згідно приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд відхиляє доводи сторони позивача щодо відсутності підстав для застосування положень статті 109 ЖК України до спірних правовідносин, які у інших справах неодноразово були предметом перегляду у Верховному Суді та щодо їх вирішення сформована практика, яка підлягає застосуванню. Стаття 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Вказане дозволяє суду стверджувати про те, що національне законодавство, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин, встановлює особливості виселення осіб з житлового приміщення в залежності від порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Частина четверта статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року по справі №754/14503/16-ц (провадження №61-12738св19) зазначено, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги». Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 641/1128/18 (провадження № 61-4464св20) зазначено, що «частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК України. У разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то неможливо виселити осіб, які проживають в житловому приміщенні, переданому в іпотеку, без надання іншого житлового приміщення. За змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмови у задоволенні позову про виселення. Враховуючи вказане, відповідачі у цій справі можуть бути позбавлені права на спірне житло лише із забезпеченням їх іншим житловим приміщенням у порядку, визначеному статтею 109 ЖК України, про що повинно бути зазначено у рішенні суду. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 445/1261/18 (провадження № 61-19048св19). Здійснюючи правовий аналіз матеріалів справи, судом встановлено, що будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав Іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко О.Г. 05 червня 2014 року, за реєстровим №594, а отже не був ним придбаний за рахунок коштів, отриманих від кредиту (позика), забезпеченого іпотекою. Договір іпотеки, предметом якого був відповідний житловий будинок, укладений 19 червня 2014 року, при цьому відповідач [PERSON] у ньому була зареєстрована з 10 березня 2011 року, а відповідач [PERSON] з 31 грудня 2013 року, тобто до дати укладання договору іпотеки між позивачем [PERSON] і власником будинку [PERSON] та до дати договору дарування останньому житлового будинку. Так, рішенням суду від 29 вересня 2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 19 червня 2014 року в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] за договором позики від 19 червня 2014 року шляхом набуття права власності [PERSON] на предмет іпотеки. Предметом спору у цій справі є зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] усунути позивачу перешкоди у користуванні будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом його звільнення та визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком, який, в свою чергу, був предметом іпотеки і рішенням суду звернуто стягнення. Так, позивач, посилаючись на перебування у її власності спірного будинку, просить зобов`язати [PERSON] та [PERSON] , які не є сторонами правовідносин, які виникли між [PERSON] та [PERSON] , а лише зареєстровані в спірному будинку, що був об`єктом за договором іпотеки від 19 червня 2014 року, усунути перешкоди в користуванні будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом його звільнення та визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком. Суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання звільнити житло, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Так, правовою підставою вимог про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що не доведено позивачем, відповідно відсутні підстави для застосування санкції до відповідачів про зобов`язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №924/1220/17 (провадження №12-26гс19) вказала на те, що звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Як уже зазначалося судом, спірний житловий будинок з надвірними будівлями (загальною площею 227,9 кв.м., житловою площею 108 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належав Іпотекодацю [PERSON] на підставі договору дарування та у будинку, на час укладання іпотечного договору були зареєстровані відповідачі. За таких обставин, житловий будинок не придбавався за рахунок коштів отриманих у позику [PERSON] від позивача, повернення яких забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, а належить іншій особі, навіть не відповідачам, хоча останні там зареєстровані ще до укладання договору дарування та іпотечного договору, про що позивачу мало бути відомо протягом тривалого часу до ухвалення рішення про звернення на предмет іпотеки. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі в будь-який спосіб чинять позивачу перешкоди в користуванні чи розпорядженні належним їй на праві власності житловим будинком, а також про неможливість вселення та проживання позивача у будинок, тобто не доведено наявність триваючого правопорушення з боку відповідних осіб. Слід зазначити, що об`єктом судового захисту є саме порушене право. У свою чергу, встановлення відсутності порушеного права є підставою для відмови у позові. Поряд з цим, суд вважає помилковою правову оцінку спірних правовідносин позивачем стосовного того, що необхідність зобов`язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом його звільнення та визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком, оскільки зумовлена відсутністю у них законних підстав для проживання у належному їй житловому будинку, позаяк наведені міркування не узгоджуються із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постановах від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 та від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, за яким навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, сам факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. З наведеного слідує, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла. Разом з цим, у ході розгляду справи не було встановлено, що відповідачі, зокрема [PERSON] , мають інше житло, яке б належало їм на праві власності, оскільки наявність інформації щодо наявності у одного з відповідачів [PERSON] домоволодіння, не свідчить про наявність у нього житла, в розумінні статті 379 ЖК України і таке домоволодіння призначене для життя людей, або місце для перебування та проживання людей, воно відповідає всім будівельним, архітектурним, санітарним, пожежним та іншим нормам, завдяки яким можливе безпечне проживання в ньому людини. А тому виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, при відсутності постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є неможливим. На підставі вище викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки доводи позивача щодо порушення відповідачами її права власності не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Варто зазначити, що реєстрація місця проживання є фактом, що підтверджує місцезнаходження особи і не впливає на володіння нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законом порядку. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Висновок суду. З урахуванням викладеного, суд оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат. З урахуванням положення статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed