Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Вінницького державного педагогічного університету ім. Михайла Коцюбинського (надалі відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свій позов мотивувала тим, що вона працювала на посаді доцента кафедри дошкільної освіти на підставі контракту від 01.09.2021 року. 09.11.2021 позивача відповідним наказом було відсторонено від роботи у зв`язку з тим, що у неї відсутнє щеплення віл COVID 19. Відсторонення позивача від роботи відбулось на підставі ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, Наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236. Позивачем подано позовну заяву про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та виплату невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи до Вінницького міського суду Вінницької області (справа №127/33814/21), яка на даний час перебуває на розгляді у судді. В подальшому, 26.04.2022 року позивачу було вручено наказ № 168-ос від 25.04.2022 про звільнення з роботи з підстав відсутності на робочому місці (прогул) без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Також позивачу вручено для ознайомлення витяг з наказу №40-адм від 22.04.2022 року «Про результати службового розслідування», яким за невиконання своїх посадових обов`язків, відсутність на робочому місці, подання неправдивої інформації про своє перебування в країні - агресора рф, що потягнуло за собою матеріальні збитки, застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за відсутність на робочому місці (прогул) без поважних причин - п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З актом та службовою запискою від 22.04.2022, які стали підставою для видачі наказу про звільнення позивача не ознайомили. З текстом даного наказу [PERSON] також не було ознайомлено. Посилаючись як на підставу своїх вимог на норми статей: 2 40, 46, 94, 147-149, 233, ст. 235-236 КЗпП України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 15, 84, 133, 175 ЦПК України, Закон України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського №168-ос від 25.04.2022 про звільнення та поновити її на роботі, просила зобов`язати відповідача виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, з урахуванням вимог заяви про збільшення позовних вимог в сумі 134349,08 гривень. Окрім цього просила стягнути з відповідача на її користь 10000 гривень на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 15.06.2022 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору у визначені ухвалою суду строки, також даною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 51). 12.07.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] , яка просить суд відмовити в задоволенні позову. Свої заперечення проти позову мотивувала тим, що трудові відносини з відповідачем виникли на підставі трудового договору від 01.09.2021, позивач не виконала вимоги чинного законодавства щодо вакцинації і разом з іншими працівниками з аналогічними порушеннями була відсторонена від роботи. Виконуючи вимоги наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 року №380» ВДПУ ім. М. Коцюбинського допустив усіх працівників до роботи з 01.03.2022 року наказом «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи» №131-ос від 01.03.20222 року, про що позивача було повідомлено. Позивач повідомила про свою відсутність на роботі у зв`язку з перебуванням на території російської федерації. 12.04.2022 року видано наказ «Про створення комісії для проведення службового розслідування» №33-адм, в ході службового розслідування було встановлено, що [PERSON] в період часу з 02.02.2022 року по 13.03.2022 року перебувала на території російської федерації та з 01.03.2022 року по 13.03.2022 року не виконувала трудові обов`язки визначені контрактом. За результатами роботи комісії було складено акт від 22.04.2022 року. Після розгляду акту керівництвом відповідача було видано наказ «Про звільнення [PERSON] » №168-ос з 26.04.2022 року. \~ \~ \~ \~Разом з відзивом, на виконання вимог ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2022 року, представник відповідача надала витребувані судом докази, а саме: Акт від 22.04.2022 року, службову записку помічника ректора з кадрових питань начальника відділу [PERSON] , наказ №40-адм від 22.04.2022 року (повний текст), матеріали службового розслідування, за результатами якого видано наказ №40-адм від 22.04.2022 року, зокрема пояснювальну записку [PERSON] , [PERSON] та довідки. \~ \~ \~ \~28.09.2022 року від позивача по справі на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач не погоджується з доводами відзиву відповідача. Зазначає, що попри твердження відповідача позивача не було ознайомлено з наказом «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи» №131-освід 01.03.2022 року, з наказом «Про створення комісії для проведення службового розслідування» №33-адм, з актом внутрішнього службового розслідування від 22.04.2022 року. Просила позов задоволити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Просив також вирішити питання витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві, вважає дії відповідача обґрунтованими а звільнення позивача законним. Додатково зазначила, що повідомити позивача у інший спосіб про допуск її до роботи з 01.03.2022, окрім як шляхом телефонного дзвінка на Viber месенджер не було у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією рф проти України. На запитання суду повідомила, що позивача звільнено за невихід на роботу з 1.03.2022 по 14.03.2022 року (9 робочих днів). На запитання суду чому в наказі про звільнення не відображено період невиходу позивача на роботу за який її звільнено пояснити нічого не змогла, разом з тим повідомила, що у неї наявні і інші акти, якими фіксувався невихід позивача на роботу, окрім тих, які містяться в матеріалах справи, які вона до матеріалів справи в ході підготовчого провадження не долучила. Судові витрати на професійну правничу допомогу просила зменшити або відмовити в їх задоволенні взагалі. Заслухавши вступне слово представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку надавши оцінку фактичним обставинам справи суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що врегульовані нормами трудового законодавства. Як встановлено судом, з 01.09.2021 року позивач була прийнята на роботу на посаду доцента кафедри дошкільної освіти Вінницького державного педагогічного університету ім. Михайла Коцюбинського, про що було видано відповідний наказ від 01.09.2021 № 482 ос. (а.с. 20 26). Цього ж дня відповідач уклав з позивачем контракт, як з науково педагогічним працівником Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського від 01.09.2021, з визначенням істотних умов роботи, прав і обов`язків сторін, розміру посадового окладу, відповідних надбавок, тощо. (а.с. 15-18) Згідно витягу з наказу №668-ос від 08.11.2022 «Про відсторонення від роботи» та витребуваної судом копії вказаного наказу [PERSON] відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 (а.с. 19, 168). Вказана копія наказу (а.с. 168) не містить підпису позивача [PERSON] про її з ним ознайомлення, разом з тим обставина ознайомлення позивача з наведеним наказом 09.11.2021 позивачем визнається, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України вона не підлягає доказуванню. Згідно актів від 07.03.2022, 08.03.2022, 10.03.2022 року, які складені працівниками відповідача (без зазначення посад) [PERSON] ,, [PERSON] . Боднар (ініціали нерозбірливо) зафіксовано, що [PERSON] в наведені дні була відсутня на робочому місці з 08.30 год. до 17:30 год. (а.с. 69-71) Відповідно до службової записки декана факультету дошкільної і початкової освіти ім. В. Волошиної [PERSON] від 10.03.2022 року [PERSON] допущена до роботи з 01.03.2022 року, перебуває на території Російської Федерації. Своїх посадових обов`язків не виконує (а.с. 72) Згідно з п. 3 наказу «Про результати службового розслідування» №40-адм від 22.04.2022 року за невиконання своїх посадових обов`язків, відсутність на робочому місці, подання неправдивої інформації про своє перебування в країні-агресора РФ, що потягнуло за собою матеріальні збитки, вирішено застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за відсутність на робочому місці (прогул) без поважних причин п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 36, 90). Наказом Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського №168-ос від 25.04.2022 року [PERSON] звільнено з посади доцента кафедри дошкільної освіти з 26.04.2022 року за відсутність на робочому місці (прогул) без поважних причин відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Підставою наказу є службова записка помічника ректора з кадрових питань начальника відділу А. Алексєєвої, акт від 22.04.2022 року (а.с. 26, 35, 65-68). Таким чином судом встановлено, що позивача з займаної посади звільнено у зв`язку з відсутністю на роботі 07.03.2022, 08.03.2022 та 10.03.2022 року. Згідно пояснень позивача, які викладено в її електронному листі від 05.04.2022, який надіслано на адресу університету, вона разом з чоловіком 02.02.2022 поїхали до російської федерації у зв`язку з тим, що матері її чоловіка проведено операцію та вона перебувала в важкому стані, у зв`язку з необхідністю здійснення за нею догляду. 22.02.2022 вона з чоловіком (який є громадянином російської федерації) забронювали квитки на автобус до міста Вінниці, однак у зв`язку з початком військових дій виїхати вони не змогли. Лише 13.03.2022 вона з Калінінграда вирушила до Варшави та лише 14.03.2022 вона змогла здійснити перетин кордону між Польщею та Україною. (а.с. 78 79). Доводи позивача в частині перетину державного кордону Польщі та України 14.03.2022 в напрямку в`їзд в Україну підтверджуються копією сторінки її закордонного паспорту (а.с. 146). Прибувши до міста Вінниці позивач 15.03.2022 приступила до роботи. Вказана обставина визнається стороною відповідача, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до cт. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій. Згідно п. 4 ч. 1 ст.\~40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. П. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) саме «без поважних причин». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК). У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності». Саме з`ясування поважності відсутності позивача на роботі є визначальним фактом для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП країни. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причин відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, в даному випадку ведення воєнних дій, які (причини) через припинення автомобільного сполучення між двома державами позбавили позивача можливості прибути на роботу. Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставина початку\~24.02.2022\~російською федерацією\~широкомасштабної збройної\~агресії проти\~України та\~припинення транспортного\~сполучення між\~двома державами\~визнається судом\~загальновідомою,\~а як\~наслідок такою,\~що не\~підлягає доказуванню. Як зазначалось вище поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника (Постанова КЦС ВС від 05.12.2018 року у справі № 754/16137/15-ц). З логіки викладення в законодавстві України наведених причин (обставин) суд приходить до висновку, що широко масштабна збройна агресія російської федерації проти України є поважною причиною неможливості негайного прибуття позивача до місця роботи в найкоротші строки, оскільки такому прибуттю заважали об`єктивні та непереборні для позивача обставини припинення транспортного сполучення між двома державами. У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Аналіз норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема в постанові від 29 січня 2020 року в справі №759/1122/19. Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Сторона позивач, як в судовому засіданні так і в заявах по суті спору вказувала на те, що позивача було відсторонено від роботи наказом Вінницького державного педагогічного університету №668-ос від 08.11.2021 року на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, а з наказом «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи» №131-ос від 01.03.2022 року її ознайомлено не було. Таке твердження позивача підтверджується копією наказу №131-ос від 01.03.2022 року, наданого суду представником відповідача, яка (копія) не містить підпису позивача [PERSON] про ознайомлення з наказом. Отже, відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] в установленому\~порядку,\~під підпис була ознайомлена з наказом «Про допуск до роботи працівників, відсторонених від роботи» №131-ос від 01.03.2022 року. Надану відповідачем копію Акту від 01.03.2022 року суд не приймає в якості ознайомлення позивача про допуск її до роботи, оскільки такий Акт не є належним доказом зазначеної обставини. (а.с. 167). Як встановлено судом з акту службового розслідування за фактом відсутності працівника на роботі від 22.04.2022, комісією, створеною відповідно до наказу Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського від 12.04.2022 року №33-адм не було встановлено причини поважності відсутності позивача [PERSON] на роботі, а лише констатовано факт її відсутності на роботі в період з 02.02.2022 по 13.03.2022, відповідно причини відсутності на роботі не встановлювались, не досліджувались та на предмет поважності не оцінювались. Доказів обставин вжиття вказаною комісією будь - яких заходів спрямованих на встановлення причин відсутності позивача на роботі суду не представлено, що викликає у суду об`єктивний сумнів щодо проведення службового розслідування як такого. До вказаного висновку суд приходить також з огляду на обставини, які наведено в електронному листі позивача, в якому остання зазначала про свою поїздку до російської федерації, факт якої підтверджується копією закордонного паспорта з відміткою про перетин кордону (а.с.77). У зв`язку з указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24.02.2022 року (Із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022 року) на території України введено воєнний стан, тому позивач була позбавлена можливості повернутися на територію України у звичайний спосіб. На заведених обставин безпідставними є твердження відповідача про те, що позивач [PERSON] без поважних\~причин була відсутня на роботі з 01.03.2022 року по 13.03.2022 року. Відсутність позивача на робочому місці у вказаний період не може вважатися прогулом, оскільки у наведений період вона, будучи відстороненою з 08.11.2022 від роботи та перебуваючи за кордоном, не мала змоги в найкоротші строки, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації щодо України, прибути на робоче місце та виконувати свої посадові обов`язки. Таким чином зазначена в наказі підстава для звільнення, як прогул без поважних причин, не знайшла свого підтвердження. На переконання суду, відповідач, будучи обізнаним про перебування позивача на межами України (на території рф, куди вона виїхала до початку повномасштабного вторгнення збройних сил країни-агресора) та неможливість негайного повернення позивача до України для виконання службових обов`язків, зібравши матеріали про відсутність позивача на робочому місці 07.03.2022, 08.03.2022, 10.03.2022, штучно створив передумови для звільнення позивача, зокрема, за прогул. Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання звільнення [PERSON] з роботи, що оформлено наказом «Про звільнення [PERSON] » №168-ос з 26.04.2022 року, незаконним та встановив наявність підстав для скасування наведеного наказу і поновлення [PERSON] на роботі на раніше займаній посаді. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (п. 8 Порядку № 100). Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно довідки Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського від 05.05.2022 № 82 (а.с. 30) заробітна плата [PERSON] за вересень місяць 2021 р. становила 21536,88 грн., за жовтень 2021р. 21536,88 грн. Саме ці два місяці є останніми повними місяцями роботи позивача у відповідача. Середньоденна заробітна плата становить: (21\~536,88+21\~536,88)/(22+20)=43\~073,76/42=1\~025,56 грн. З 26\~квітня 2022\~року по\~31 жовтня 2022 року включно (межі заявлених вимог та дата розрахунку позивача) кількість робочих днів становить 135. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується наступним чином: 1025 грн. 56 коп. (розмір середньоденної заробітної плати позивача) х 135 (кількість робочих днів) = 138450 грн. 60 коп. Разом з тим, суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справу в межах заявлених стороною вимог, а тому сума, яку слід зобов`язати відповідача сплатити на користь позивача, відповідно до заявлених вимог становить 134\~349, 08 грн. (як зазначено в останній поданій представником позивача заяві про збільшення позовних вимог). Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Державного педагогічного університету ім.М.Коцюбинського на користь позивача 992,40 грн судового збору за позовну вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з Державного педагогічного університету ім.М.Коцюбинського на користь держави 992,40 грн судового збору за позовну вимогу немайнового характеру про поновлення на роботі, від сплати якого позивача в силу закону на стадії пред`явлення позову було звільнено. Щодо витрат на правничу допомогу, то слід зазначити, що ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст.137,141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі «East|West Aliance Limited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved