Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №E/V082618 від 05.06.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 25 000,00 Доларів США з кінцевим терміном повернення до 20.05.2013 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписаний ним кредитний договір №E/V082618 від 05.06.2008 року складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача [PERSON] . Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач [PERSON] сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як зазначає позивач, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 25 000,00 Доларів США. В порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач - [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором [PERSON] за період з 20.10.2018 по 20.10.2021 рр. має заборгованість 2019,06 Доларів США - 3 % річних від простроченої суми. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №E/V082618 від 05.06.2008 року, укладено договір поруки між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. А тому просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на його користь заборгованістьза період з 20.10.2018 по 20.10.2021 рр. у розмірі 2019,06 Доларів США, що за курсом 26,27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2021 року складає 53040,71 грн. станом на 20.10.2021 року за кредитним договором№E/V082618 від 05.06.2008 року та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Представником позивача в позовній заяві зазначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти розгляду справи без його участі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно, про що є повідомлення в справі, про поважні причини неявки суд не повідомили та у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи в загальному провадженні та відзиву на позовну заяву не надали. 24.03.2022 року до суду надійшла заява від представника [PERSON] - адвоката Ісопчука В.В. щодо застосування наслідків позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 25000.00 Доларів США з кінцевим терміном повернення 20.05.2013 року, що підтверджується копією кредитної угоди №E/V082618 від 05.06.2008 року (а.с.11-13). Згідно з Додатком №1 до Договору про видачу Траншу позичальник зобов`язаний виплатити банку суму кредиту і відсотки відповідно до графіка платежів. Графік погашення кредиту та відсотків включає період з 01 липня 2008 року по 20 травня 2013 року (а.с.15). 06 червня 2008 року відповідач [PERSON] отримав 25000,00 Доларів США, що підтверджується заявою про видачу готівки №1 від 06.06.2008 року (а.с. 16). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з [PERSON] укладено договір поруки (а.с. 17). Згідно з п.2 Договору поруки від 05 червня 2008 року [PERSON] відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, виногород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Так, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як убачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, однак позичальник взяті на себе за кредитним договором зобов`язання належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості. Згідно з розрахунком заборгованості 3% річних від простроченої суми, внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання, позичальник станом на 20.10.2021 року, заборгував перед позивачем борг в загальній сумі 2019,06 Доларів США, що за курсом 26,27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2021 року складає 53040,71 грн.(а.с. 4). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора, як позивача, забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 грудня 2009 року, позов ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі Чернівецької філії №042909 «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави задоволено (а.с. 67-68). В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №E/V082618 від 05.06.2008 року в сумі 182230,82 грн, звернуто стягнення на предмет застави: вантажний сідловий тягач FREIGHTLINER 120, червоного кольору, 2000 року випуску, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). У постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, з ухваленням рішення про звернення стягнення на предмет застави у 2012 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Що стосується клопотання представника [PERSON] - адвоката Ісопчука В.В. щодо застосування наслідків позовної давності слід зазначити наступне. Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. АТ КБ «Приватбанк» позов подало до суду 28 листопада 2021 року засобами поштового зв`язку (а.с.30). Отже, трирічний термін починає обліковуватися з 29 листопада 2018 року, відповідно до якого позивач має право на стягнення 3% річних. З поданого позивачем розрахунку заборгованості внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання вбачається, що у відповідачів утворилась заборгованість перед банком, а саме 3 % річних від простроченої суми (з 20.10.2018 року по 20.10.2021 року). Визначений позивачем розмір заборгованості в сумі 22 413, 56 Доларів США, на який нараховуються 3% річних в сумі 2019,06 Доларів США, що за курсом 26,27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2021 року складає 53040,71 грн., відповідачами належними та допустимими доказами не спростовано. Щодо солідарного стягнення розміру заборгованості, суд виходить з наступного. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справа № 522/1528/15-ц. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі 910/3077/20 викладено наступний висновок: «Колегія суддів зазначає, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідача, як поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання. Твердження відповідача [PERSON] про те, що підпис і пропис у договорі йому не належить та особа позичальника йому не відома не знайшли свого підтвердження в наявних матеріалах справи доказах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. З огляду на викладене, з [PERSON] , [PERSON] слід стягнути солідарно на користь АТ КБ «Приватбанк» 3% річних від простроченого зобов`язання за період з з 20.10.2018 року по 20.10.2021 року, що становить 2019,06 Доларів США, що за курсом 26,27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2021 року складає 53040,71 грн. На підставі частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За змістом частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» необхідно стягнути заборгованість в сумі 2019,06 Доларів США, що за курсом 26,27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2021 року складає 53040,71 грн., задовольнивши позовні вимоги. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як роз`яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог судові витрати, понесені останнім у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: approved