Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 16 березня 2004 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, а/з № 262. Під час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Позивачем зазначається, що причиною розлучення є те, що вони з відповідачем мають різні погляди на життя, між ними виникають непорозуміння та конфлікти, внаслідок чого вона втратила до чоловіка почуття поваги та любові. Примирення між ними не можливе, наполягає на розлученні. Діти залишаються на її утриманні та вихованні. Просить про розірвання шлюбу з відповідачем, неповнолітніх дітей залишити на проживанні з нею. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав наведених у позовній заяві, просила про розірвання шлюбу з відповідачем, зазначивши, що вона проживає з відповідачем в одному будинку, але протягом останніх двох років живуть в окремих кімнатах. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч. 3 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 16.03.2004 року сторони зареєстрували шлюб 16.03.2004 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківська область, актовий запис № 262. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі. З копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 28.08.2019 року вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що через непорозуміння в сім`ї сторони припинили взаємовідносини як подружжя. Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим,що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що неповнолітні діти сторін - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Позивачка просить суд після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] залишити на проживання з нею. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Однак, частиною 2 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Станом на день звернення до суду неповнолітній дитині сторін [PERSON] , [INFO] , виповнилось 17 років, а тому не підлягає до задоволення вимога про визначення місця проживання [PERSON] з позивачкою. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved