Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

14.11.2022 до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, у якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 30.04.2020 у розмірі 500 000 доларів США та покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.04.2020 між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого відповідач від позивача отримав 500 000 доларів США та зобов`язався повернути не пізніше 30.04.2022. отримання коштів підтверджується розпискою від 30.04.2020. Проте, на день звернення до суду відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду за захистом свої прав. Ухвалою від 01.12.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У підготовче засідання позивач не з`явився, подав заяву, у якій просив розглянути його позов без його участі, вказав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач у підготовче засідання також не з`явився, 12.12.2022 подав до суду заяву, у якій вказав, що визнає позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує щодо винесення рішення у підготовчому засіданні. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч.1). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2). За ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч.1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 30.04.2020 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) укладено Договір позики від 30.04.2020 (далі - Договір), відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник отримав від позикодавця 500 000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 30.04.2022 /а.с.3/. Ця обставина підтверджена Розпискою [PERSON] від 30.04.2020 (далі - Розписка) /а.с.4/. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В матеріалах справи відсутні докази для визнання правочину або його окремих частини недійсними. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За приписами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2). Заявлена позивачем в якості доказу Розписка, містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо виникнення між сторонами правовідносин за договором позики, тож у розумінні ст. 77 ЦПК України є належним та допустимим доказом. Статтею 1049 ЦК України на позичальника покладений обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договором встановлений обов`язок повернення позичальником грошових коштів позикодавцю не пізніше 30.04.2022. За загальними умовами виконання зобов`язання, визначеними ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З огляду на ту обставину, що зобов`язання за договором позики по поверненню позичених грошових коштів на час ухвалення судового рішення позичальником не виконане, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в частині вимоги стягнення суми боргу у розмірі 500 000 доларів США. Відповідачем до суду подано заяву про визнання позову, у якій він зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Пунктом 1 частини 2 статті 49 ЦПК України, визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 вказаної статті визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом не встановлено обставин, які суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, враховуючи, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, відповідач визнав їх в повному обсязі, при цьому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову відсутні, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача 500 000 доларів США. Позивачем понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 405 грн /а.с.9/. У відповідності до ч. 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Отже, оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 6 202,50 грн, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Інша частина сплаченого судового збору у розмірі 6 202,50 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved