Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 01.11.2019 в загальному розмірі 17\~890,15 Євро. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.11.2019 між сторонами укладено договір позики, згідно якого передав відповідачу грошові кошти в сумі 6\~550 євро на строк до 01.12.2019. Всупереч умовам договору відповідач позики не повернув в обумовлений строк, внаслідок чого заборгованість за договором позики в розмірі 6\~550 євро просить стягнути в примусовому порядку, а також відсотків за користування позикою в розмірі 84,56 євро, пеню за період з 03.12.2019 по 10.05.2022 в розмірі 7980,59 євро та штраф у розмірі 3275 євро, а всього 17\~890,15 євро. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав. Ухвалою судді від 11.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів (а.с.21). Таким чином, суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.10.2022. Справа призначена до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріли справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01.11.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу у борг 6\~550 євро на строк до 01.12.2019 (а.с.5-6). На підтвердження факту отримання коштів відповідач надав позивачу власноручно написану розписку від 26.11.2019, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.13). Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є одним з його видів. За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018 зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У справі яка розглядається надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містять дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів, а також дати їх повернення. Всі ці дані також відображені у договорі позики від 01.11.2019. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 6\~550 євро доларів США суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Крім того, згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов?язання. При цьому, згідно пункту 4.4 договору позики, з метою гарантування належного та добросовісного виконання грошового зобов`язання позичальник підтверджує, що у тому разі, якщо він не поверне до 17.05.2019 позикодавцю повністю суму позики, позикодавець вправі вимагати сплати позичальником штрафу у розмірі 50 відсотків від суми позики. Також частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Договором, а саме пунктом 4.3 встановлено, що у разі порушення виконання грошового зобов`язання за цим договором позичальник на вимогу позикодавця зобов`язаний сплатити 50 відсотків річних від суми позики (частина друга статті 625 ЦК України). Отже, у справі яка розглядається сторони договору самостійно збільшили розмір відсотків річних, які підлягають сплаті на підставі частини другої статті 625 ЦК України. У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно розрахунку позивача, який міститься в позовній заяві і який прийнятий та перевірений судом як такий, що зроблений фахово відповідно до вимог чинного законодавства і умов договору, розмір пені за період з 03.12.2019 по 10.05.2022 становить 7980,59 євро, а штрафу 3275 євро. Як наслідок, такі вимоги також слід визнати обґрунтованими і задоволити. В свою чергу, що стосується вимоги про стягнення процентів за користування позикою, в її задоволенні належить відмовити. Зокрема, предметом договору позики виступали кошти в іноземній валюті - євро, а розмір процентів сторонами не визначений. За змістом частини першої статті 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Облікова ставка Національного банку України (далі НБУ) є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Під час розгляду справи № 337/4737/17-ц (постанова від 28.07.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Відтак, під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Вказаний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження 14-465цс18). Таким чином, оскільки у справі яка розглядається сума позики виражена в іноземній валюті, а умовами договору не передбачено можливість нарахування процентів, приписи частини першої статті 1048 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються, що виключає можливість стягнення процентів, обрахованих позивачем на підставі цієї норми. Відтак, позов слід задоволити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в загальному розмірі 17\~805,59 євро, з яких 6\~550 євро сума позики, 7980,59 євро пеня за період з 03.12.2019 по 10.05.2022 та штраф у розмірі 3275 євро. Під час розгляду справи № 464/3790/16-ц (постанова від 16.01.2019) Велика Палата Верховного Суду вказала, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З метою правильного розуміння суті цього рішення суд не буде зазначати гривневого еквіваленту заборгованості за договорами позики, яка виражена в євро. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 5569,59 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.14) і який обрахований судом з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на дату подачі позову. Позивач у своїй першій заяві по суті справи вказав, що очікує понести інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15\~000 грн. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Всупереч вимогам частини восьмої статті 141 ЦПК України представником позивача до завершення розгляду справи не надано доказів про розмір витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Також, не було зроблено відповідної заяви про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення і тому, понесені позивачем витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного та

Outcome: partial