Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

04.11.2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи - Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, в якій позивачка просить суд скасувати арешт накладений на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , накладений на підставі постанови б/н від 19.06.2003 року, винесеної Київським РВ ДВС Управління юстиції в місті Одесі, реєстраційний номер обтяження 8178168. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що їй - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2004 року належить на праві власності нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . Однак, як стверджує позивачка, їй нещодавно стало відомо, що на належне їй майно накладено обтяження у виді арешту на підставі постанови б/н від 19.06.2003 року, винесеної Київським РВ ДВС Управління юстиції в місті Одесі в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №2370, виданого приватним нотаріусом Левенець Т.Р. 09.06.2003 року, боржником за яким є минулий власник квартири - [PERSON] . Позивачка зазначає, що вона ніколи не була стороною за вищевказаним виконавчим провадженням в рамках якого винесено постанову про накладення арешту, зазначене виконавче провадження знищене за терміном зберігання, усі строки для його поновлення закінчені, а накладений арешт порушує її права, як власника нерухомого майна, завдає перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні ним. Приймаючи вищевикладені обставини, позивачка звернулась до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 16.11.2022 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. Одночасно судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . У судове засідання призначене на 13.12.2022 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, 13.12.2022 року до суду надійшла заява від представника позивача по справі про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідач та треті особи про причини неявки суд не повідомили, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Статтею 275 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні в матеріалах справи докази по справі, суд вважає позов [PERSON] підставним та підлягаючи до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.12.2004 року [PERSON] придбала у [PERSON] нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрованого в реєстрі за №13600. 10.02.2005 року КП «ОМБТІ та РОН» на підставі вказаного договору було зареєстровано за [PERSON] право власності на вищевказану квартиру, про що зроблено номер 377 в книзі 25допк-132, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №6469158 від 10.02.2005 року. Отже, [PERSON] належним чином набула у власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . У відповідності до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 12.12.2022 року за №20405/04-04 вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., зареєстрованого в реєстрі за №13600. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №313851045 від 01.11.2022 року сформованою за критерієм пошуку за нерухомим майном - квартирою [ADDRESS] , вбачається, що дані про реєстрацію права власності на вищевказане майно не внесені до державного реєстру прав, як і зміна чи при чинення про таке право. Статтею 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі. Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав. Приймаючи вищевказане, відсутність відомостей про право власності на нерухоме майно у Державному реєстрі прав, суд приймає наявні в Реєстрі прав власності дані стосовно належності квартири [ADDRESS] , на праві власності позивачці - [PERSON] , станом на час розгляду справи, як актуальні та дійсні. Також з вказаної інформаційної довідки судом встановлено, що 12.11.2008 року реєстратором Першою Одеською державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження за реєстраційним номером 8178168 у виді арешту стосовно вищевказаної квартири, на підставі постанови Київського РВ ДВС управління юстиції в Одеській області №б/н від 19.06.2003 року. З поданих до суду доказів вбачається, що вказана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №164769 була винесена 19.06.2003 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виниконавчого напису №2370, виданого 09.06.2003 року приватним нотаріусом Левенець Т.П. про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] в рахунок погашення боргу в сумі 66145,00 грн. на користь [PERSON] . На підставі вищевказаного судом встановлено, що вищевказаний арешт на спірне нерухоме майно було накладено до набуття позивачкою права власності на це майно та в період перебування у власності минулого власника. У відповідності до листа Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 22.11.2022 року за №40443 вбачається, що станом на 22.11.2022 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Левенець Т.П. за №2370 від 09.06.2003 р. про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] для погашення боргу у сумі 66 145 гри. на користь [PERSON] закінчено, паперові матеріали провадження передані для подальшого зберігання до архіву, а в подальшому на виконання наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5 «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби», Положень порядку з діловодства в органах державної виконавчої служби та з метою забезпечення належного обліку передачі до архіву завершених проваджень, знищені через закінчення річного терміну їх зберігання. Приймаючи відсутність підстав для скасування вищевказаного арешту та не будучи стороною виконавчого провадження, позивачка була вимушена звернутись до суду з цим позовом. Зазначені обставини стали підставою для звернення [PERSON] до суду з цим позовом. Так, статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976р. №6 (в редакції від 30.06.1978р. №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року, справа № 1-10/2004, під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно з ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV, який був чинний на час завершення виконавчого провадження, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно з ч. 2 вказаної вище статті Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення закріплені ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 57 Закону №1404-VIII, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до частини 4 статті 59 Закону №1404-VIII, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Згідно з частиною 5 статті 59 Закону №1404-VIII, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У ході судового розгляду справи судом встановлено, що арешт майна боржника триває значний час з 2003 року, а в подальшому виконавче провадження в рамках якого накладено спірний арешт, не є триваючим з підстав його завершення і знищення за закінченням терміну зберігання. Отже, наразі строк пред`явлення до виконання виконавчого напису, на підставі якого було розпочате виконавче провадження, в рамках якого накладено спірний арешт, є пропущений; державний виконавець не має повноваження на скасування такого арешту; його подальше збереження не сприяє досягненню мети, з якою він накладений. Судом встановлено, що через наявність арешту, який досі накладений на майно позивача, права останнього порушуються, внаслідок чого він не має змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому права позивача підлягають судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом скасування арешту, в межах позовних вимог. Одночасно судом приймається висновок Верховного Суду викладений у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 де підтверджено, що суд підставно врахував те, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Крім того в даній справі, позивачка, майно на яке накладено арешт, взагалі не є стороною виконавчого провадження в рамках якого вжито обтяження, а підстави набуття нею у власність цього майна не оспорювані та не скасовані. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожна сторона має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, спірний арешт порушує право останньої на мирне володіння своїм майном, у зв`язку з чим позов підлягає задоволення, а оспорюваний арешт скасуванню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved