Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача за договором банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року за період з 02.08.2016 року до 05.11.2018 року ненараховані відсотки у розмірі 48 585,21 грн.; 3% річних у розмірі 9 109,73 грн.; інфляційні втрати у розмірі 42 214,50 грн. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що 16.10.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN01000738655553, за умовами якого він передав відповідачу на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 135 000 грн., під 16 % річних. Навесні 2014 року у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя, рахунок позивача було заблоковано банком, нарахування відсотків припинено. 20.11.2015 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, яка була отримана банком 23.11.2015 року, про розірвання депозитного договору, виплату вкладу та нарахований відсотків, проте відповідач відмовив йому в поверненні грошових коштів. У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, виплату процентів та стягнення коштів. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06.09.2016 року у справі № 227/6382/15-ц з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] стягнуто суму банківського вкладу за договором № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року, а саме: 135 000,00 грн. - сума депозиту; 53 946,96 грн. - відсотки за період з 16.10.2013 року до 26.11.2015 року; 1 288,98 грн. - ненараховані відсотки за період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року; 52 749,85 грн. - пеня за подвійною обліковую ставкою НБУ за період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року; 3 866,94 грн. - 3 % річних за період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року; 14 737,86 грн. - інфляційні збитки за п період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року, а всього стягнуто 261 590,59 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02.11.2016 року рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06.09.2016 року в частині стягнення пені за подвійною обліковою ставкою, скасовано та змінено в частині визначення загальної суми заборгованості за договором банківського вкладу; у задоволені позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за подвійною обліковою ставкою НБУ за період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року відмовлено; з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року у загальній сумі 208 840,74 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 року рішення Добропільського міськрайонного суту Донецької області 06.09.2016 року у нескасованій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 02.11.2016 року залишено без змін. Відповідач повернув належні позивачу грошові кошти лише 06.11.2018 року, чим порушив виконання грошового зобов`язання. Ураховуючи те, що договір діє до повного його виконання сторонами, позивач вважає, що він має право на стягнення з банку відсотків за договором банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року за період з 02.08.2016 року до 05.11.2018 року у розмірі 48 585,21 грн; 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 02.08.2016 року до 05.11.2018 року у розмірі 9 109,73 грн. та інфляційні втрати у розмірі 42 214,50 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2020 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.03.2020 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення відсотків, трьох процентів річних та інфляційних втрат, та підготовче засідання у справі призначено на 01.09.2020 року. 25.05.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Бригинець А.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання проти позову заперечувала, просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог, з огляду на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06.09.2016 року та звернення до суду із цим позовом 26.03.2020 року, оскільки розрахунок 3 % річних позивач здійснив за період з 02.08.2016 року до 05.11.2018 року, що частково виходить за межі позовної давності. Посилалася на те, що договір банківського вкладу № SAMDN01000738655553 був розірваний через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника від 23.11.2015 року. Вважала безпідставним вимогу про стягнення відсотків за весь період за відсотковою ставкою 16%, оскільки відповідно до наказу від 05.01.2004 року № 07, затвердженого Головою правління АТ КБ «ПриватБанк» була встановлена відсоткова ставка по вкладам «На вимогу» у розмірі 1% річних, а з 04.05.2017 року на підставі протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25.04.2017 року встановлена відсоткова ставка по вкладам «До запитання» становила 0,01% річних. Крім того, наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань суперечить суті ст. 625 ЦК України, оскільки інфляційні нарахування здійснюються виключно на суму боргу (суму депозитного вкладу). 12.06.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 01.09.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає про те, що доводи викладені відповідачем у відзиві є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Вважає, що добровільне розірвання депозитного договору з боку банку не відбулося, у судовому порядку договір не було розірвано, тому нарахування відсотків за договором повинно здійснюватися за процентною ставкою, зазначеною у договорі за весь період до фактичної виплати вкладнику всієї суми вкладу. Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2020 року приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву; відповідь на відзив, та, у зв`язку із неявкою учасників справи щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час та місце судового засідання, підготовче засідання було відкладено до 17.12.2020 року. 18.11.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 18.11.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. надійшла відповідь на відзив щодо розрахунку відсотків за ставкою, вказаною у депозитному договорі. 10.12.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Ю. надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 17.12.2020 року, за її відсутності, в якому остання зазначила, що не заперечує проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті. Проте, до даного клопотання представником відповідача Кобзар Ю.Б. не надано доказів на підтвердження її повноважень, а в матеріалах справи такі докази відсутні. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення відсотків, трьох процентів річних та інфляційних втрат, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 08.04.2021 року. 06.04.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Ю. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи до якого представником відповідача Кобзар Ю.Б. не надано доказів на підтвердження її повноважень, а в матеріалах справи такі докази відсутні. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.04.2021 року, у зв`язку із неявкою представника відповідача, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 16.08.2021 року. 16.08.2021 року справу знято зі складу, у зв`язку із зайнятістю головуючого в розгляді клопотань слідчих органів, та судове засідання призначено на 02.12.2021 року. 02.12.2021 року справу знято зі складу, у зв`язку із зайнятістю головуючого в розгляді клопотань слідчих органів, та судове засідання призначено на 10.03.2022 року. 10.03.2022 року справу знято зі складу, у зв`язку із наявністю загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи, суддів та працівників апарату суду через військову агресію Російської Федерації проти України, та розгляд справи призначено на 07.09.2022 року. 07.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Кобзар Ю.Ю. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 07.09.2022 року, без фіксування технічними засобами. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.09.2022 року, у зв`язку із першою неявкою представника позивача, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 07.12.2022 року. В судове засідання 07.12.2022 року з`явилася представник відповідача. Позивач та його представник в судове засідання 07.12.2022 року не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України. Представник позивача у заяві від 12.06.2020 року та від 18.11.2020 року просив розглядати справу за його відсутності. Оскільки, згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача в судовому засіданні 07.12.2022 року щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити. Вислухавши вступне слово представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що 16.10.2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений депозитний договір № SAMDN01000738655553 (Вклад «Стандарт на 3 мес.»), за умовами якого позивач передав відповідачу на депозитний рахунок грошові кошти у розмірі 135 000,00 грн. на строк 3 місці до 16.01.2014 року включно під 16 % річних з періодом нарахування відсотків - 1 місяць (а. с. 25-26). Відповідно до пункту 3 договору виплата відсотків повинна була здійснюватися починаючи з наступного дня після зарахування коштів, зараховуватись на депозитний картковий рахунок № [NUMBER] . Пунками 6, 7 договору передбачено автоматичну пролонгацію дії договору на той самий строк без необхідності підписання додаткових документів. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06.09.2016 року у справі № 227/6382/15-ц позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, виплату процентів та стягнення коштів задоволено; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] суму банківського вкладу за договором № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року, а саме: 135 000,00 грн. - сума депозиту; 53 946,96 грн. - відсотки за період з 16.10.2013 року до 26.11.2015 року; 1 288,98 грн. - ненараховані відсотки за період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року; 52 749,85 грн. - пеня за подвійною обліковую ставкою НБУ за період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року; 3 866,94 грн. - 3 % річних за період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року; 14 737,86 грн. - інфляційні збитки за п період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року, а всього стягнуто 261 590,59 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02.11.2016 року у справі № 227/6382/15-ц апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково; рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06.09.2016 року в частині стягнення пені за подвійною обліковою ставкою, скасовано та змінено в частині визначення загальної суми заборгованості за договором банківського вкладу; у задоволені позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за подвійною обліковою ставкою НБУ за період з 26.11.2015 року до 01.08.2016 року відмовлено; з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року у загальній сумі 208 840,74 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 року у справі № 227/6382/15-ц касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Добропільського міськрайонного суту Донецької області 06.09.2016 року у нескасованій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 02.11.2016 року залишено без змін (а. с. 18-24). Під час розгляду вказаної справи суди встановили, що 20.11.2015 року [PERSON] направив до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання депозитного договору та видачу депозитних коштів з нарахованими на них відсотками. Вказана заява була отримана банком 23.11.2015 року. Крім того, 02.12.2015 року [PERSON] повторно подав вказану заяву безпосередньо до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк», проте дані заяви були залишені банком без задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, встановлені у зазначених судових рішеннях обставини свідчать про існування у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання, відтак, ці обставини не потребують доказування. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування банківським вкладом за договором банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року, суд зазначає наступне. Так, ПАТ «КБ «Приватбанк» одержало заяву [PERSON] про розірвання договору банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року 23.11.2015 року, відтак, з урахуванням вимоги про повернення коштів, договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви, тобто з 26.11.2015 року, що також визнається відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, факт розірвання договору банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року з 23.11.2015 року не підлягає доказуванню. У постанові Верховного Суду від 23.02.2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст. ст. 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення ст. 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1%, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог ст. 1070 ЦК України»; «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24.07.2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25.07.2005 року права та інтереси позивача забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25.07.2005 року по 31.12.2016 року (457 863,01 грн.) суди мали відмовити». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, з дня розірвання договорів банківського вкладу, тобто з 23.11.2015 року, відсутні правові підстави для нарахування відсотків на вклад. Відтак, позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків за користування банківським вкладом за договором банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо стягнення3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За нормою ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 06.11.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» перерахувало [PERSON] на виконання судових рішень 194 441,80 грн. (а. с. 28). У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». У пункті 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) міститься висновок про те, що «за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що: «після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі ст. 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначила, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Після розірвання договорів банківського вкладу (депозиту) банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно ст. 625 ЦК України. Суд зазначає, що факт прострочення виконання грошового зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, та вказані зобов`язання продовжували існувати до моменту виконання рішення суду. За таких обставин, [PERSON] має право на стягнення інфляційної складової боргу та 3% річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, розрахованих в межах позовних вимог та з врахуванням загальних строків позовної давності до моменту виконання рішень суду, враховуючи, що у вказані періоди зобов`язання було невиконане та продовжувало існувати до моменту виконання відповідного рішення суду. Разом з цим, суд не погоджується з періодом розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Звертаючись до суду з цим позовом позивач вказував на те, що з банку на його користь підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання визначеного рішенням суду в період з 02.08.2016 року до 05.11.2018 року (день, що передує розрахунку). У відзиві на позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом 26.03.2020 року, однак здійснив розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат у період з з 02.08.2016 року до 05.11.2018 року, що частково виходить за межі позовної давності. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17 наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17-ц. Отже, стягнення 3% річних та інфляційних витрат обмежується останніми 3 роками, які передують подачі позову. За таких обставин, суд погоджується з доводами відповідача про те, що вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач заявив за період, який перевищує три роки. Отже, у спірному випадку 3 % річних підлягають стягненню за період, який не перевищує три роки до дня звернення до суду, а саме за період з 26.03.2017 року до 05.11.2018 року (межі позовних вимог), що складає 590 днів. Таким чином, розмір 3 % річних у спірному випадку складає 6 546,58 грн. (135 000 (сума боргу) х 3 х 590 / 365 / 100), а розмір інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 26.03.2017 року до 05.11.2018 року становить 23 550,57 грн. (інфляційні нарахування = 135 000 (сума боргу) х 117,445 % сукупний індекс інфляції (100,90% х 101,30% х 101,60% х 100,20% х 99,90% х 102,00% х 101,20% х 100,90% х 101,00% х 101,50% х 100,90% х 101,10% х 100,80% х 100,00% х 100,00% х 99,30% х 100,00% х 101,90% х 101,70%). У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, суд відмовляє у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем. Отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову, стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеній частині позовних вимог. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то в дохід держави за рахунок відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 300,97 грн. Ураховуючи викладене, на підставі ст. ст. 253, 256-259, 264, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial