Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з 08.10.1994 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано у власність домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване за відповідачем. У 2008 році відповідач здійснив приватизацію земельної ділянки площею 0,0844 га по [ADDRESS] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Домовленостей щодо мирного врегулювання спору з приводу поділу майна сторони не дійшли, а тому позивачка змушена за захистом своїх прав та інтересів звернутися з позовною заявою до суду. Посилаючись на те, що вказане майно є спільним майном подружжя, [PERSON] просила суд: - визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0844 га за адресою: [ADDRESS] . - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Skoda Octavia Tour», д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 92 769,50 грн.. Ухвалою суду від 17.11.2022 року за клопотанням представника позивача позовні вимоги у частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію у розмірі 1/2 частки від вартості автомобіля «Skoda Octavia Tour», д.н.з. [NUMBER] , у розмірі 92 769,50 грн., залишено без розгляду. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено, що домоволодіння та земельна ділянка є спільною сумісною власністю. Зокрема зазначив, що спірне домоволодіння придбане за кошти, які йому були подаровані його матір`ю [PERSON] для придбання особистого нерухомого майна, а тому, в розумінні ст.57 СК України, спірне домоволодіння не може вважатися спільною сумісною власністю, оскільки придбане за особисті кошти відповідача. Стосовно земельної ділянки відповідач зазначив, що в 2008 році ним було набуте право на спірну земельну ділянку шляхом приватизації. Таким чином, він скористався своїм правом на отримання безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а тому, відповідно до положень п.5 ч.1 ст.57 СК України спірна земельна ділянка не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на вказані обставини, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову. Позивачка [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явилися, представник надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, відповідач надав до суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що його адвокат Тропін Віталій Валерійович перебуває з 19.03.2022 року на військовій службі у ЗСУ, а тому на судове засідання з`явитися не може, у зв`язку з чим просив відкласти справу до припинення воєнного стану в Україні. Суд зазначає, що згідно зі ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів. Отже, навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені. Можливість відкладення розгляду справ у зв`язку з воєнними діями, доцільне у випадку, якщо це перешкоджає учасникам процесу прибути до суду. Разом з тим, на території м. Дніпра Дніпропетровської області активних бойових дій немає, транспортне сполучення та засоби зв`язку працюють у звичайному режимі. Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська жодного дня з початку війни не припиняв своєї діяльності, здійснював і здійснює правосуддя. Державна судова адміністрація розробила порядок проведення відеоконференцзв`язку під час судового засідання за участі сторін поза межами приміщення суду. Таким чином, було передбачено використання системи EasyCon або інших доступних для суду та учасників судового процесу засобів, що забезпечують проведення судових засідань в режимі відеоконференцзв`язку. Клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку відповідачем не було заявлено. Крім того, суд зауважує, що відповідач особисто до суду не з`явився, причин неявки суду не повідомив, однак у разі неможливості особистої участі в судовому розгляді справи, відповідач також не був обмежений у праві забезпечити участь у судовому засіданні свого представника. В тому числі звернутися до іншого представника, у разі неможливості надання правової допомоги первісним представником. 24.02.2022 року Радою суддів України прийнято рішення «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією збоку рф», яким звернуто увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена. 02.03.2022 року Радою суддів України опубліковані рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з них основними є те, що особливості роботи суду визначаються виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні. При визначенні умов роботи суду у воєнний час необхідно керуватися реальними поточними обставинами, що склалася в регіоні. Громадянам роз`яснюється можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із воєнними діями та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції. Розгляд справ по можливості відкладається (за винятком невідкладних судових розглядів), зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Якщо за об`єктивних обставин учасник провадження не може прибути в судове засідання суд може допустити участь такого учасника в режимі відеоконференції за допомогою будь-яких інших технічних засобів, в тому числі і власних. На момент розгляду справи робота суду не припинена, суд працює у штатному режимі. Отже, суд відхиляє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 жовтня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1265. 13 жовтня 2015 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало чинності 26 жовтня 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Також рішенням суду встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з червня 2014 року. За час шлюбу сторони за договором купівлі-продажу від 17 березня 1999 року, посвідченим Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, придбали домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,0844 га по [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до положень статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження N 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Суд виходить із того, що конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, які суд в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. У даному випадку, судом встановлено, що відповідач [PERSON] набув право власності на домоволодіння по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 1999 року, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, під час перебування у шлюбі з позивачкою [PERSON] .. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 жовтня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Також рішенням суду встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з червня 2014 року. За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У свою чергу, відповідачем до суду не надано жодного доказу, у зв`язку з чим не було доведено, що спірне домоволодіння є його особистою приватною власністю, яке придбане ним за особисті кошти, які отримані у дар від його матері [PERSON] . За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, на підставі вищевказаних норм матеріального права та враховуючи, що спірне домоволодіння придбане сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а правовий режим майна як спільної сумісної власності подружжя не залежить від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбане і зареєстроване, то суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Стосовно спірної земельної ділянки суд зазначає, що в 2008 році відповідач [PERSON] на своє ім`я здійснив приватизацію земельної ділянки площею 0,0844 га по [ADDRESS] (Державний акт від 11.02.2008 ЯД №940304), що підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 150-151). Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісного власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Враховуючи вищевикладене, суд вважає визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0844 га, за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4835,31 гривень.

Outcome: approved