Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

В січні 2022 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: орган опіки і піклування виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області. В обгрунтування позовних вимог зазначено , що сторони з 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі , який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 30.03.2016 розірваний. У шлюбі , [INFO] у сторін народилася дочка [PERSON] . Дитина після розірвання шлюбу проживає та зареєстрована разом з матір`ю [PERSON] , батько дитини проживає окремо. Відповідач на протязі 8 років долею дитини не цікавиться , з нею не спілкується , не піклується про її фізичний і духовний розвиток , не займається вихованням дитини , свідомо ухиляючись від виконання батьківських обов`язків. Просила позбавити батьківських прав відповідача , на підставі п.2 ч.1 ст.164 СК України , так як останній ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У судовому засіданні представник позивача та позивачка підтримали позов , просять задовольнити . Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала , просить відмовити , пояснивши , що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов`язків , тобто воно можливе у виключних випадках. Відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав , про що заявив на засіданні органу опіки та піклування . Представник третьої у судовому засіданні проти позову не заперечував , просив ухвалити рішення на розсуд суду. Крім того , 12.08.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказав , що відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , оскільки не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину , а тому розрив з нею сімейних відносин , на думку відповідача , не буде відповідати інтересам дитини. Крім того , факт заперечення проти позову , також свідчить про інтерес відповідача до дитини. На думку представника відповідача , відсутні докази винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками та відповідач не бажає розривати зв`язки з дочкою і заперечує проти позбавлення батьківських прав . У відповіді на відзив від 22.08.2022 , представник позивача зазначив , що не визнає дійсність обставин на які посилається відповідач у відзиві на позовну заяву і не визнає достовірність , належність та допустимість наданих ним доказів. Суд , вислухавши пояснення представників сторін , допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі , дійшов до наступних висновків. Згідно із частинами 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Зазначені гарантії кореспондуються із ст. 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. В свою чергу, відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема , пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено , що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в статті 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Матеріалами справи встановлено , що сторони з 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі , який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 30.03.2016 розірваний . Крім того , вказаним рішенням суду , з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання дочки у розмірі ј частини всіх видів доходів відповідача , але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття , починаючи з 01.03.2016 Рішення набрало законної сили 25.04.2016 ( а.с.11-13). У шлюбі, у сторін, народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Батьками дітей записані сторони по справі [PERSON] та [PERSON] , про що підтверджує свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 23.12.2008 . ( а.с.9 ). Відповідно до довідки виданою старостою старостинського округу Краснокутської селищної ради від 02.12.2021 , [PERSON] зареєстрована та проживає по [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] ( а.с. 18). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 02.12.2021 , складеного депутатом Краснокутської селищної ради , в присутності старости Колонтаївського старостинського округу та двох сусідів, проведено обстеження домоволодіння по [ADDRESS] , де проживає дитина . Квартира має всі зручності , а саме газифікована , електрофікована , в квартирі є гаряча та холодна вода , безпровідний інтернет. Квартира має три кімнати , в дитини є своя кімната , ліжко , стіл для занять. Дитині створені всі умови для повноцінного відпочинку ,сну та навчання. В квартирі чисто охайно , затишно та тепло. Дитяче робоче місце забезпечене всім необхідним для навчання .Порушень санітарно - гігієнічних норм не виявлено. Батько дитини [PERSON] у вказаній квартирі не зареєстрований та не проживає з родиною близько 7 років . Між матір`ю та дитиною склалися хороші та доброзичливі відносини , дитина забезпечена всім необхідним для відповідного віку. ( а.с. 14) Як свідчить характеристика , видана директором Колонтаївського ліцею від 03.12.2021 , дитина [PERSON] навчається у Колонтаївському ліцеї . Зарекомендувала себе як старанна , працелюбна , здібна учениця. Володіє навчальним матеріалом на достатньому та високому рівнях. На уроках завжди уважна , активна , проявляє високий інтерес до навчання. Ліцей відвідує регулярно. Мати приділяє належну увагу навчанню та вихованню дочки , співпрацює з вчителями, бере активну участь у вихованні дитини. Атмосфера в сім`ї доброзичлива , тепла , відносини , близькі , довірливі. Батько не приділяє належної уваги щодо виховання дочки, ліцей не відвідує та участі у класних зборах не бере. ( а.с. 15) Допитана по справі в якості свідка позивачка [PERSON] пояснила суду , що дійсно відповідач не бачив свою дочку на протязі 8 років , участі у вихованні дитини не приймає , не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками , а навпаки діє на шкоду інтересам дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила , що є бабусею дитини і підтвердила суду , що дійсно відповідач самоусунувся від виховання своєї дочки , дитиною не цікавиться , на протязі 8 років дитину не бачив та не спілкувався з нею, не проявляє жодного інтересу до життя дитини . Крім того , поведінка відповідача шкодить інтересам дитини, перешкоджає у здійсненні прав дитини. [PERSON] не надав дитині згоди на виїзд за кордон , коли остання мала виїхати з танцювальним колективом .Крім того , свідок неодноразово особисто просила відповідача надати письмову згоду на отримання його дочкою [PERSON] у особисту приватну власність земельної ділянки площею 2,00 га , на що отримала відмову відповідача , внаслідок чого питання про надання у власність земельної ділянки не вирішено , через відсутність згоди батька. Вказані обставини підтверджені відповіддю Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 18.02.2022, згідно якої дитині [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства , в зв`язку з відсутністю нотаріально посвідченої згоди батька. ( а.с.65) Допитана свідок [PERSON] пояснила у суді , що вона є мешканкою с.Колонтаїв та її дочка і [PERSON] ходять разом до шкоди .Батька дитини вони не бачили ,як відомо зі слів дитини [PERSON] , батько з дочкою не спілкується і участі у її житті не приймає, дитиною взагалі не цікавиться. В порядку ст.171 СК України у судовому засіданні була опитана , присутності психолога , дитина [PERSON] , яка пояснила суду, що проживає разом з матір`ю [PERSON] , батька [PERSON] не пам`ятає , останній раз його бачила , коли йшла до школи в перший клас. Батько не дзвонить їй , не вітає з Днем народження , не цікавиться її життям , ніякої участі у вихованні не приймає. Оскільки мама проживає з іншим чоловіком , вона вважає його своїм батьком , так як він піклується про неї та з ним склалися гарні відносини . Позбавлення батька батьківських прав сприятиме її інтересам та захисту її прав. На думку дитини , необхідності збереження зв`язків з батьком не має. Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] .Відповідно до довідки ТОВ « Фармація Херсонщини» від 04.02.2022 , [PERSON] працює на посаді завідувача аптеки № 2 з 21.08.2020 та згідно характеристики характеризується позитивно, має постійний дохід. ( а.с. 24,131,132-136 ) В ч. 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 статті 19 СК України). В постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено : Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. 15.09.2022 органом опіки і піклування Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області був наданий висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] ( а.с.190) Суд відхиляє висновок органу опіки і піклування , як невмотивований та таким , що не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідальним органом не було з`ясовано ставлення відповідача до дитини та не встановлено , що батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини . Те , що [PERSON] працевлаштований , не має заборгованості з аліментів та бажає брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею, не свідчить про належне виконання його обов`язку по вихованню дитини. Суд звертає увагу на те, що з часу ухвалення вказаного рішення органом опіки і піклування та на протязі всього часу розгляду справи в суді , відповідач з дитиною не спілкувався , її не бачив , інтересу до дитини не проявляв , участі у судових засідання не приймав та не довів , що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, що свідчить про його байдуже ставлення до дочки та відсутності інтересу до дитини . Тому попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ,суд вбачає не доцільним. Доводи представника відповідача , що відповідачу перешкоджають спілкуватися та бачитися з дитиною , не заслуговують на увагу , оскільки таких доказів суду не надано. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що батько ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. У свою чергу батько має довести, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки. У даній справі можна стверджувати, що тривалий час з боку відповідача мало місце свідоме і умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, що виразилося: у відсутності піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляв інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, слід розцінювати як ухилення відповідачем від виховання дитини внаслідок його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками. На підтвердження цього указують установлені у справі обставини, зокрема: 1) відповідач понад 8 років, тобто тривалий час, не бачився з дитиною, не спілкувався з нею; 2) не вчиняв зі свого боку жодних дій для цього; 3) не проявляв жодного інтересу до життя дитини у всіх його проявах за вищевказаними ознаками тощо. При цьому, повністю доведена вина відповідача в ухиленні від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Адже, у справі не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що відповідач об`єктивно не мав можливості виконувати ці обов`язки або йому чинилися перешкоди у спілкуванні з дитиною, в участі в її вихованні на протязі такого тривалого часу. Напроти, відповідач надав суду докази, які доводять, що за своїм соціальним статусом, матеріальним положенням та станом здоров`я він повноцінно спроможний був виконувати батьківські обов`язки щодо виховання дитини. Таким чином, вказані докази сторони відповідача в дійсності слід урахувати як докази його винуватості в ухиленні від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. При цьому, що вкрай важливо, відповідач не міг не усвідомлювати, що дитина в цей період часу потребувала такого батьківського виховання, враховуючи вік дитини та період її формування як особистості в майбутньому дорослому житті. Представлена відповідачем переписка в соцмережах з позивачкою не мала системного характеру (декілька разів, із значним інтервалом в часі), яка, між тим, за своїм змістом носила суто формальний та епізодичний характер, не відображає прояв справжнього піклування і любові відповідача до дитини. Такі докази відповідача не можуть бути оцінені як факти належної участі відповідача у вихованні батька дитини в розумінні норм сімейного законодавства та загальноприйнятих норм в суспільстві. Ці матеріали не доводять, що відповідач мав і на даний час має справжній інтерес до дитини. Також, як вказують результати розгляду справи, відсутні обставини та факти, які б вказували на те, що відповідач змінив або прагне змінити свою поведінку в кращий бік щодо своєї участі у вихованні дитини. Окрім зазначеного вище на це вказує поведінка відповідача під час розгляду справи, який жодного разу не з`явився до суду, хоча мав би це зробити (доказів неможливості прибути до суду не надав), що могло б вказувати про дійсно щирі батьківські почуття і наміри відносно дитини, враховуючи важливість такого спірного питання як для дитини, так і для батька. На це також указують і обставини його участі в засіданні органу опіки та піклуванні та заява про його бажання спілкуватися з дитиною, яка, як виявилося в подальшому, не була ним здійсненна в реальних діях. В цілому, можна констатувати, що за цей час відповідач жодним чином не намагався залагодити цей спір мирним шляхом, налагодити стосунки як з дитиною, так і з позивачкою в інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. У даному випадку не можна сказати, що дії відповідача щодо дитини, виконання ним батьківських обов`язків щодо її виховання, відповідають зазначеним приписам законодавства. Більше того, описані вище факти та обставини, які мали місце раніше і наразі існують у відносинах дитини з відповідачем, вказують, що позбавлення його батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини. Окрім того, що відповідач тривалий час свідомо самоусунувся від виховання дитини, він також діє на шкоду правам та інтересам дитини, користуючись правовим положенням батька, своєю винною поведінкою перешкоджає у здійсненні прав дитини, тобто діє на шкоду інтересам дитини (відмова у наданні згоди на виїзд за кордон дитини в складі дитячого гуртку на конкурс; відмова в надані згоди на отримання дитиною у власність земельної ділянки). Такі дії, як вбачається із обставин справи, завдали страждань дитині і відповідач не може цього усвідомлювати. Натомість, як за ці дії, так і за увесь час самоусунення від виховання дитини за вказаний період часу, жодних проявів каяття з даного приводу від відповідача не послідувало. При цьому відповідач своєю поведінкою, як уже згадувалося вище, не довів, що подібні дії з його сторони не відбудуться в подальшому. Відповідач не усунув перешкоди зі свого боку і щодо отримання у власність земельної ділянки дитиною, хоча це не потребує для нього значних зусиль. Таке відношення відповідача до рідної дитини, до її життя в цілому, не має виправдання і сторона відповідача не змогла навести серйозних і слушних аргументів, які б свідчили на користь відповідача та якимось чином виправдовували його у даному спорі. Немає у справі обставин та доказів, які б могли схилити суд вирішити справу на користь відповідача. Тому тільки через позбавлення відповідача батьківських прав інтереси дитини будуть забезпечені якнайкраще. Таке рішення суду у даному спорі, з огляду на встановлені під час судового розгляду справи обставини, відповідатиме балансу - якнайкращих інтересів дитини - та батьківських прав відповідача. При цьому важливим також з даного приводу врахувати думку самої дитини, її відношення до відповідача, до вирішення справи по суті, її нинішнє життєве середовище, де вона виховується в повноцінній сім`ї поруч з матір`ю та чоловіком, якого вважає справжнім батьком, який піклується за нею і має намір усиновити. Дитина за таких умов наразі забезпечена нормальними умовами для життя та вихованням і саме в такому середовищі, без будь-якого впливу зі сторони відповідача, це забезпечить її гармонійний розвиток. За таких обставин, оцінюючи зазначене вище в сукупності, можна дійти до справедливого та об`єктивного висновку, що збереження за відповідачем батьківських прав щодо дитини позивачки очевидно діє на шкоду правам та інтересам дитини. Водночас не має жодних підстав допустити, що позбавлення відповідача батьківських прав зашкодить правам та інтересам дитини. Тому, з даного питання щодо необхідності застосування саме такого крайнього заходу відносно відповідача як позбавлення його батьківських прав позовні вимоги слід визнати обґрунтованими. Щодо заперечення відповідача проти позову, то сам по собі цей факт нічого не означає, бо він в даному випадку, з урахуванням усіх обставин справи, не вказує на те, що відповідач має серйозні наміри щодо зміни своєї поведінки відносно дитини. З урахуванням наведеного слід визнати, що стороною відповідача жодним чином не спростовано позов та не доведено недоцільність позбавлення судом відповідача батьківських прав відносно дитини. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд вра\-ховує висновки щодо застосування від\-повідних норм права, викладені в поста\-новах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). В Постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 зазначено : Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Також в постанові Верховного Суду від 8 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 вказано : Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. В постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 зазначено : Лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Позивачем надано достатньо належних , допустимих , достовірних доказів на підтвердження того , що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме інтересам дитини та захисту її прав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не піклується про дочку, не цікавиться її долею, ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, тому з метою дотримання найкращих інтересів дитини , відповідача належить позбавити батьківських прав, а тому позов підлягає задоволенню. При цьому , суд роз`яснює відповідачу , що позбавлення батьківських прав , не позбавляє його права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо стягнення з відповідача на користь позивачки сплачених судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати , пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача . Під час звернення до суду позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією від 06.12.2021 № 3 , який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Крім того , позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн . Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 , «Двойних проти України» від 12.10.2006, «Меріт проти України» від 30.03.2004 зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як встановлено судом, 14.02.2022 між позивачкою [PERSON] та Адвокатом Колєсніком І.А. укладено договір № б/н , згідно якого, адвокат зобов`язаний надати клієнту правничу допомогу у порядку та обсязі , передбачених Договором та чинним законодавством України у цивільній справі , а клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до квитанції від 14.02.2022 , позивачка сплатила Адвокату розмір гонорару на суму 10 000, 00 грн. за правову допомогу . Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України та, врахувавши те, що позовні вимоги задоволено , а також характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 10 000,00 грн понесених нею витрат в суді на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved