Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 23.11.2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач є власницею вищевказаного будинку, в якому, крім неї, зареєстровані: її мати - [PERSON] , донька - [PERSON] та колишній чоловік - [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідач деякий час проживав у вказаному будинку в окремій кімнаті, а приблизно в липні 2021 року зібрав речі і сказав, що має намір будувати своє життя самостійно, куди виїхав, не повідомив. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав. ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, про день та час розгляду справи належним чином повідомлені. Від представника позивача надійшла заява з проханням розглядати справу без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримують, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання, з огляду на ст.128 ЦПК України, повідомлявся належним чином. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 24.11.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження /а.с.30/. Судом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Згідно договору дарування житлового будинку від 10.06.2004 року, [PERSON] передала [PERSON] майно, а саме: житловий будинок з надвірним будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.07.2004 року, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] згідно договору дарування від 10.06.2004 року, форма власності - приватна, частка 1/1 (а.с.12). Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21.11.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.13-14). Згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 9800 від 18.11.2022 року, вбачається, що за адресою; [ADDRESS] , зареєстрований , зокрема, [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Згідно довідки Виконавчого комітету Чернігівської міської ради про не проживання особи за місцем реєстрації № 2-560/11/22 від 02.11.2022 року та відповідно до акту сусідів про непроживання особи за місцем реєстрації від 01.11.2022 року, [PERSON] , [INFO] , який за реєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично за місцем реєстрації не проживає з липня 2021 року (а.с.16, 17). V. Оцінка суду. Спірні правовідносини виникли з приводу визнання відповідача, який є колишнім членом сім`ї позивача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у якому має зареєстроване місце проживання. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наданих суду доказів свідчить про те, що відповідач був вселений до житлового будинку як член сім`ї власника будинку - чоловік позивачки, тим самим набув у встановленому законом порядку місце проживання та право користування (ст.156 ЖК України). При його вселенні у будинок угоди про порядок користування цим приміщенням укладено не було, а отже в силу ст.156 ЖК України у нього, як члена сім`ї власника жилого приміщення виникло право користування цим житлом нарівні з ним. Припинення сімейних відносин не позбавляє одного з подружжя права користування нерухомим майном, яке належить іншому з подружжя та в якому зареєстроване його місце проживання, що відповідає положенням ч.4 ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Частиною 2 ст.406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. В конкретному випадку підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Беручи до уваги, що відповідач зареєстрований, але не проживає в спірному будинку більше одного року, участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг не приймає, поважність причин його відсутності у вказаному житлі в судовому засіданні встановлено не було, суд вважає, що в силу ч.2 ст.405 ЦК України, [PERSON] втратив право користування будинком [ADDRESS] . VІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив із того, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача, однак за відсутності такої вимоги, суд не стягує судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду.

Outcome: approved