Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк»), у якому просить: визнати недійсними трансакції з переказу коштів, здійснені з рахунку позивача № [NUMBER] , відкритому в АТ КБ «Приватбанк», у період з 00.00. год. 01.06.2021 року по 23.59 год. 06.06.2021 року включно; зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на рахунку позивача № [NUMBER] до того стану, в якому він перебував перед виконанням фінансових операцій у період з 00.00. год. 01.06.2021 року по 23.59 год. 06.06.2021 року включно, тобто станом на 23 год. 59 хв. 31.05.2021 року; зобов`язати відповідача припинити нарахування за рахунком позивача № [NUMBER] процентів за користування кредитним лімітом, що почали нараховуватись після проведення фінансових операцій у період з 00.00. год. 01.06.2021 року по 23.59 год. 06.06.2021 року включно; зобов`язати відповідача скасувати проценти, які нараховані банком за рахунком позивача № [NUMBER] після проведення фінансових операцій у період з 00.00. год. 01.06.2021 року по 23.59 год. 06.06.2021 року включно; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені під час розгляду справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» та має платіжну картку «Для виплат» № [NUMBER] та «Універсальна» № [NUMBER] , видані відповідачем 23.08.2019 року. 18.06.2021 року позивач дізналась, що банком проведено несанкціоновані операції за її рахунками, а саме списано 78 грн. з картки «Для виплат» та 31 979,77 грн. кредитного ліміту з картки «Універсальна». Згідно з випискою за рахунком списання коштів відбулось у період з 01.06.2021 року по 06.06.2021 року та проводилось в якості оплати послуг на користь Google. Смс-повідомлення про вчинені операції на мобільний пристрій позивач не отримувала та не була іншим чином повідомлена про вчинені трансакції, тому не знала про несанкціоноване списання коштів. 18.06.2021 року, коли позивач довідалась про вказане списання коштів, вона повідомила про це відповідача та поліцію, внаслідок чого Подільським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області за вказаними обставинами 19.06.2021 року внесено відомості до ЄРДР за № 12021166180000456 за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Позивач зазначає, що електронні платіжні засоби нікому не передавала, інформацію за ними (ПІН-код, CVV, особисті дані) не розголошувала; мобільний телефон, до якого прив`язаний фінансовий номер, та платіжні картки знаходились у позивача. На листи позивача відповідач надав відповідь, що порушень з боку банку не було, а ризики шахрайських дій з рахунком несе клієнт. При цьому відповідач нараховував проценти за користування кредитним лімітом, у зв`язку з чим станом на 05.11.2021 року банком списано з рахунку позивача 5 143,87 грн. процентів, про що свідчить виписка за рахунком від 05.11.2021 року. Також банком розпочата процедура chargeback та станом на 05.11.2021 року повернуто на рахунок позивача 6 763,94 грн., при цьому відповідач вимагає від позивача сплати 29 543,70 грн. Крім того, спірні операції були проведені за рахунок коштів кредитного ліміту, про збільшення якого позивачу нічого не було відомо. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 3, 1068, 1073 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», ст. 22 Закон України «Про захист прав споживачів» позивач звернулась до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.11.2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22.03.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2022 року відкладено розгляд справи на 19.08.2022 року. У зв`язку з відпусткою судді справу, призначену на 19.08.2022 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 17.11.2022 року. 15.09.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому він просить поновити строк для подання відзиву на позовну заяву та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що позивачем не доведено, що: спірні перекази коштів були вчинені не нею особисто; банк не здійснив ідентифікації або порушив умови укладеного договору; позивач невідкладно повідомила банк по платіжні операції, що нею не виконувались. Звернення до правоохоронних органів недостатньо для підтвердження цих доводів. Також позивач приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якими клієнт несе повну відповідальність за усі операції, які здійснюються за допомогою карток, які є електронним платіжним засобом, емітованим для обслуговування його рахунку; автоматичне налаштування sms-повідомлень щодо операцій для всіх клієнтів банку цими Умовами та Правилами не передбачено. Крім того, отримувач спірних коштів є зобов`язаною особою перед позивачем у розумінні ст. 1212 ЦК України. 17.11.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву, у якій зазначено, що відповідач не надав доказів, що позивач не здійснювала спірних переказів, а також не виконувала умов договору про невідкладне повідомлення банку про несанкціоновані операції. Крім того, опротестувавши спірні трансакції, відповідач фактично погодився з тим, що спірне списання коштів є шахрайською дією. Також відсутні докази, що кредитний ліміт було збільшено, оскільки відповідно до виписки за рахунком банк встановив кредитний ліміт у розмірі 5 000 грн. Крім зазначеного, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. У зв`язку з повітряною тривогою справу, призначену на 17.11.2022 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 15.12.2022 року. Позивач у судове засідання не з`явилась; про день, час, місце розгляду справи повідомлена належним чином; представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, а також подав клопотання про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу. Відповідач у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 11.12.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № [NUMBER] «Універсальна» шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також [PERSON] отримала платіжну картку «Для виплат» № [NUMBER] . 18.06.2021 року позивач дізналась, що банком проведено несанкціоновані операції за її рахунками, а саме списано 78 грн. з картки «Для виплат» та 31 979,77 грн. кредитного ліміту з картки «Універсальна». Згідно з копією виписки за карткою/рахунком № [NUMBER] від 05.11.2021 року станом на 30.10.2019 року залишок на картці становив 11,71 грн.; кредитний ліміт був встановлений у розмірі 5 000 грн.; у період з 01.06.2021 року по 06.06.2021 року відбулось списання грошових коштів у розмірі 31 979,77 грн. [PERSON] зазначає, що вищевказані перекази коштів вона не здійснювала, електронні платіжні засоби нікому не передавала, інформацію за ними (ПІН-код, CVV, особисті дані) не розголошувала; мобільний телефон, до якого прив`язаний фінансовий номер, та платіжні картки знаходились у неї. Про вказані трансакції [PERSON] повідомила АТ КБ «Приватбанк» 19.06.2021 року за телефоном гарячої лінії 3700. Згідно з копією повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення Подільського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Одеській області від 19.06.2021 року № 66/1 прийнято заяву [PERSON] від 19.06.2021 року № 1506; за результатами її розгляду до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення в кримінальному провадженні № 12021166180000456. Листом від 01.07.2021 року [PERSON] повідомила АТ КБ «Приватбанк», що 18.06.2021 року вона дізналась, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи коштами у розмірі 78 грн., які знаходились на її банківській картці «Для виплат», та 31 979,77 грн., які знаходились на її банківській картці «Універсальна», у зв`язку з чим просила банк відновити залишок коштів на її рахунку та припинити нарахування процентів за користування кредитом та будь-яких інших платежів щодо коштів, списаних з кредитного рахунку, на час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021166180000456. Листом від 14.07.2021 року АТ КБ «Приватбанк» повідомило [PERSON] , що порушень з боку банку не допущено; листом від 05.06.2021 року АТ КБ «Приватбанк» повідомило [PERSON] , що з її карток йдуть постійні оплати на користь Google, відтак нею підключено свою картку до акаунту Google.; при цьому банк відмовив у задоволенні запиту [PERSON] . Згідно з копією листа АТ КБ «Приватбанк» від 19.10.2021 року зміна кредитного ліміту за карткою № [NUMBER] відбулась: 20.11.2019 року - збільшення до 15 000 грн.; 05.12.2019 року - збільшення до 24 000 грн.; 04.08.2020 року - збільшення до 32 000 грн.; 21.09.2021 року - зменшення до 28 446,23 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п.п. 6 - 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, встановлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. У постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що відповідно до п.п. 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року в справі № 691/699/16-ц, від 03.07.2019 року у справі № 537/3312/16-ц. Оцінюючи доводи позову, судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Судом встановлено факт звернення позивача до банку одразу після виявлення несанкціонованого списання грошових коштів, а також її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача дійсно була відсутня воля на вчинення такого перерахування. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, не є підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про безпідставність трансакцій, які були здійснені в період з у період з 01.06.2021 року по 06.06.2021 року з платіжної картки [PERSON] № [NUMBER] «Універсальна», у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню. Отже, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що позивач, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування з її карткового рахунку у період з 01.06.2021 року по 06.06.2021 року грошових коштів на загальну суму 31 979,77 грн. Відповідач, обґрунтовуючи заперечення проти позову, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розуміла позивач, ознайомилась і погодилась з ними, укладаючи із банком кредитний договір, а вказаний витяг не містить підпису позивача, тому не може вважатись частиною кредитного договору, укладеного між сторонами, відтак, суд до уваги ці заперечення не приймає. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. За таких обставин суд вважає, що позивач не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені за допомогою її платіжної картки, залишок коштів на картковому рахунку підлягає відновленню до того стану, в якому він перебував перед виконанням операцій, отже, АТ КБ «Приватбанк» має відновити залишок коштів на картковому рахунку платіжної картки [PERSON] № [NUMBER] «Універсальна» до того стану, у якому він був перед виконанням несанкціонованих операцій, оскільки не доведено того, що користувач своїми діями сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати вказані платіжні операції. Стосовно позовних вимог [PERSON] про зобов`язання відповідача припинити нарахування за рахунком позивача процентів за користування кредитним лімітом, що почали нараховуватись після проведення спірних фінансових операцій, та зобов`язання відповідача скасувати проценти, які нараховані банком за рахунком позивача після проведення цих фінансових операцій, суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. За змістом ч. 2 ст. 14 ЦК України, критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Згідно ст. 16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тлумачення ст.ст. 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дій в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Здійснення таких нарахувань, зокрема, процентів за користування кредитом є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. Аналогічний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі № 565/482/18 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З огляду на зазначені вище норми права, висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права та обраний позивачем спосіб захисту, суд вважає, що звертаючись до суду з позовними вимогами до відповідача про зобов`язання припинити нарахування за рахунком позивача процентів за користування кредитним лімітом, що почали нараховуватись після проведення спірних фінансових операцій, та зобов`язання скасувати проценти, які нараховані банком за рахунком позивача після проведення цих фінансових операцій, позивач обрала неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права, відтак суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з положеннями ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу: копію договору про надання правової допомоги № 09/11-2021 від 09.11.2021 року, копію додаткової угоди № 1 до цього договору від 11.11.2021 року, копію додаткової угоди № 2 до цього договору від 27.10.2022 року та копію акту приймання-передачі послуг за вказаним договором від 07.12.2022 року, згідно з яким всього адвокатом надано клієнту послуг на суму 15 000 грн. Оскільки позивач звернулась до суду з позовом, заявивши чотири позовні вимоги, однак суд задовольняє лише дві позовні вимоги, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, оскільки позивач згідно зі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору за подання позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1816 грн. 00 коп. (908 грн. х 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial