Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач звернулась до Баришівського районного суду Київської області з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. 21 вересня 2007 року за актовим записом № 167 Відділом реєстрації актів цивільного стану Баришівського районного управління юстиції Київської області був зареєстрований шлюб з відповідачем. 28 жовтня 2020 року за рішенням Баришівського районного суду Київської області шлюб було розірвано. За період шлюбу спільною працею за спільні кошти, для спільних потреб [PERSON] та відповідачем, [PERSON] було придбане наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований по [ADDRESS] . За згоди позивача набутий будинок за період шлюбу був зареєстрований на ім`я [PERSON] . Договір купівлі-продажу житлового будинку розташованого по [ADDRESS] був посвідчений 31 липня 2013 року державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Малиновською Н.В. позивач просить суд визнати за нею право власності на 1 / 2 частину вказаного житлового будинку. 27.08.2021 від відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області надійшло підтвердження місця реєстрації відповідача за адресою [ADDRESS] . 06.10.2021 ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 01.05.2022 від відповідача надійшла заява про перенесення розгляду справи. 16.05.2022 до суду надійшов відзив. У своєму відзиві відповідач зазначив, що не визнає позовних вимог, оскільки ним було втрачено оригінал та дублікат договору купівлі-продажу спірного житлового будинку та технічний паспорт. Отже, копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 липня 2013 року та його дублікат, що має силу оригіналу від цього ж числа не можуть бути визнані судом допустимими доказами в розумінні ст. 78 ЦПК України, так як позивачкою не дотримано порядку відновлення документів на нерухомість згідно п.53 Постанови Кабінету Міністрів №1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якого дублікати та інші правовстановлюючі документи реєструються в Державному реєстрі прав на нерухоме майно з відповідними обов`язковими відмітками про втрату документа. Але дії по реєстрації спірного майна після незаконного заволодіння вказаними вище правовстановлюючими документами та втрати дубліката, що має силу оригіналу проведені не були, дане спірне майно в Державному реєстрі на даний час не зареєстровано згідно з п.53 Постанови Кабінету Міністрів №1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивачка не надала суду витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де було б зазначено, що спірне майно зареєстровано на позивача по дублікату договору купівлі-продажу, що має силу оригіналу з підстав втрати договору купівлі-продажу від 31 липня 2013 року. Отже, з наданих суду позивачкою копій письмових доказів не вбачається, що в позивача виникло право на спірне майно. 18.08.2022 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. 18.08.2022 від відповідача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без участі відповідача. 19.08.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 09.11.2022. 11.11.2022 від відповідача надійшли доповнення до відзиву, в якому останній просив суд залучити до матеріалів справи копію договору позики, за яким той отримав у борг кошти на придбання житлового будинку. Отже, відповідач вважає, що придбав житловий будинок за власні кошти, тому в задоволенні позову слід відмовити. 13.12.2022 від представника відповідача надійшла заява пр розгляд справи без участі відповідача та його представника. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд вирішує спір за наявними матеріалами справи. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2007, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 21.09.2007. Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 28.10.2020 шлюб між сторонами розірвано. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.06.2021 вбачається, що 31.07.2013 здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 55,8 м.кв., з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Також, встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2013 [PERSON] купив в [PERSON] належний їй житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] . У п. 11 вказаного Договору купівлі-продажу зазначено, що наявна згода другого з подружжя [PERSON] на купівлю мана. Крім того, відповідачем надано копія Договору позики від 30.07.2013, відповідно до якого відповідач брав у позику 12\~000,00 дол. США, за які і придбав спірний будинок. Як стверджує позивач, станом на сьогоднішній день він борг не повернув. Згідно частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Такий висновок суду кореспондується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 2 ст. 372 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. В наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок був набутий сторонами на час перебування в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що саме на отримані кошти у борг він придбав спірний будинок. Таким чином, відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved