Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

До Київського районного суду м.Одеси 24.02.2017 року звернулась Одеська міська рада із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про витребування із чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] , загальною площею 96,9 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 935940351101. Позовні вимоги обґрунтовані тим що свідоцтво про право власності на зазначену квартиру від 31.10.2010 року, щодо передачі квартири з комунальної власності [PERSON] рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.02.2004 року визнано недійним та визнані недійними подальші договори купівлі-продажу даної квартири, тобто квартира повернута у комунальну власність , а так як спірний об`єкт нежитлової нерухомості із володіння територіальної громади вибув без її згоди наявні підстави при витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України. Ухвалою суду від 14.03.2017 року відкрито провадження у справі, а також задоволено клопотання позивача та в якості забезпечення позову накладено арешт на спірний об`єкт нерухомого майна: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 96,9 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 935940351101. Ухвалою суду від 19.04.2017 року в якості третіх осіб на боці позивача, які не заявляють самостійних вимог, залучені [PERSON] та [PERSON] . 07.06.2017 року Одеської міської радою подана уточнена позовна заява про витребування від [PERSON] на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 96,9 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 935940351101, та встановлення порядку виконання рішення, визначивши що дане рішення суду є підставою для зняття з реєстрації та виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] , загальною площею 96,9 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 935940351101, а також є підставою для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 96,9 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 935940351101 за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. У судове засідання учасники справи не явилися, подали заяви про слухання справи за їх відсутністю: представник позивача та третьої особи [PERSON] просили позов задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Судом встановлено, що у жовтні 2001 року [PERSON] звернулась до Іллічівського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 22.10.2001 року позов [PERSON] задоволений, вказані особи визнані такими що втратили право користування спірною квартирою. 31.10.2001 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , видане УЖКГ Одеської міської ради, та зареєстроване в КП „ОМБТІ і РОН 5.11.2001 року. 12.11.2001 року на Одеській Товарній Біржі між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 26.12.2001 року приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. був посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24.01.2002 року рішення від 22.10.2001 року скасовано за заявою [PERSON] за нововиявленими обставинами. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2003 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] залишений без розгляду. 4.02.2002 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою. 30.05.2002 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали до суду позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в якому просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] , та визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаної квартири, укладені 12.11.2001 року між [PERSON] та [PERSON] та 26.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 4.02.2004 року позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволений, свідоцтво про право власності на житло квартиру [ADDRESS] визнано недійсним, також визнані недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири, укладені 12.11.2001 року між [PERSON] та [PERSON] та 26.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] , в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, сторони повернуті у первісний стан. Не погоджуючись із вказаним рішенням та ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2003 року, [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21.10.2004 року апеляційна скарга задоволена частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 4.02.2004 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири скасовано та направлено у цій частині на новий розгляд, в іншій частині рішення залишено без змін, ухвала від 17.11.2003 року залишена без змін. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних справ від 09.07.2007 року ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 17.11.2003 року та рішення цього суду від 4.02.2004 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 21.10.2004 року залишені без змін. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2008 року справа направлена для розгляду до Київського районного суду м. Одеси. Рішенням Київського районного суду від 26.03.2010 року по справі №2-179/2010 позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були задоволені. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 12.11.2001 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Одеською товарною біржею під №27812, в подальшому посвідчений приватним нотаріусом Орзіх В.М., а також визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 26.12.2001 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.10.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2012 року , рішення Київського районного суду від 26.03.2010 року залишено без змін. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року по справі №815/1842/15 адміністративний позов [PERSON] до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області задоволено та скасовано реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Крім того згідно постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №520/3015/16-ц було скасовано рішення від 18.05.2016 року згідно якого на спірну квартиру право власності отримав [PERSON] та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ОМР, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , за набувальною давністю та встановлено, що за згодою [PERSON] , [PERSON] у 2004 році вселився до спірної квартири в якою постійно проживав та сплачував комунальні послуги. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору дарування, серія та номер 604, виданий 08.07.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Дарування здійснено [PERSON] , право власності якого було зареєстровано на підставі рішення суду від 18.05.2016 року по справі №№520/3015/16ц. Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із захистом порушеного права власності у вигляді витребування майна врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК). Частинами першою\~та другою\~статті \~16\~ЦК \~ визначено,\~що кожна\~особа має\~право звернутися\~до суду\~за захистом\~свого особистого\~немайнового або\~майнового права\~та інтересу.\~ Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з приписами частини першої\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом пункту 3 частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною третьою зазначеної статті визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до правової позиції верховного Суду викладеної у постанові Великої палати від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. На підставі вищезазначених обставин справи та вимог закону суд приходить до висновку що позовні вимоги Одеської міської ради підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного. Первинне реєстрацію права власності на квартиру, яка знаходилась у комунальної власності , було здійснено незаконно, що встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 4.02.2004 року, яке набрало законною сили та маю силу преюдиціальне значення при розгляді інших справ згідно вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України. Враховуючи незаконність переходу права власності від Одеської міської ради до [PERSON] , яке визначено рішенням суду, право власності на дану квартиру в силу вимог ч.1 ст. 216 ЦК ( наслідки недійсності правочину ) повертається до Одеської громади в особі Одеської міської ради яка має право на захист свого права. Подальше право власності на зазначену квартиру яке виникло у [PERSON] на підставі рішення суду було скасовано постановою Верховного Суду, а тому [PERSON] не мав право на відчуження зазначеної квартири. Суд приймаючи до уваги що право власності виникло у [PERSON] на підставі безоплатного договору (дарування ) вважає що відповідно до вимог ч.3 ст. 388 ЦК власник ОМР має право витребувати дане майно від добросовісного набувача у всіх випадках, незважаючи на механізм вибуття квартири з власності ОМР. Згідно вимог ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. В даному випадку повернення квартири до власності здійснюється шляхом державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. Приймаючи до уваги що здійснення права власності презюмує право вільного володіння, користування та розпорядження майно при розгляді питання щодо визнання в якості порядку виконання рішення суду виселення відповідача, яка позбавлена права власності на зазначено майно суд виходить з наступного. У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Суд зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Також, Суд визначає, що «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску\~проти Румунії»).Що ж до тлумачення поняття «інтереси суспільства», то його необхідно розуміти широко (пункт 46 рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Крім того, у даному рішенні зазначається, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають у принципі кращі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає «суспільним інтересам». Отже, створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості (пункт 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, серія A, № 24). Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національні органи влади мають певну свободу розсуду. В даному випадку враховуючи баланс інтересів суд приходить до висновку, що [PERSON] отримала право власності по безоплатному договору дарування, а тому позбавлення її права власності та права на користування цією квартирою не приведе до покладання на неї надмірного тягаря. Крім того особа яка подарувала їй квартиру, та згідно обставин встановлених рішеннями суду, постійно користувалася квартирою з 2004 року, проживаючи в неї та сплачуючи комунальні послуги, по домовленості із попереднім власником, добровільно подарував квартиру зразу після отримання рішення суду та також отримав право власності не за оплатною угодою, а за рішенням суду. Зазначені обставини дають змогу суду вважати що порядок виконання рішення суду шляхом виселення може бути застосований судом. До пояснень представника відповідача щодо забезпечення права на житло його довірительки та її неповнолітньої дитини суд ставиться критично, оскільки у даному випадку позивачем подано віндикаційний позов. \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи ( ч.1 ст. 133 ЦПК). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). В даному випадку судові витрати позивача у вигляді сплаченого при подачі позовної заяви судового збору у розмірі 1600 грн., у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, підлягають стягненню на користь позивача з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved