Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

08 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом до [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08 жовтня 2020 року між ним та відповідачкою було укладено письмовий договір позики, відповідно до якого він надав відповідачці у борг грошові кошти в сумі 4000 доларів США, а остання зобов`язалася повернути їх до 31 грудня 2020 року. В разі невиконання умов договору відповідачка за кожен прострочений день зобов`язалася сплатити 1% від суми отриманих нею коштів згідно з тією ж розпискою. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачкою взяті на себе зобов`язання не виконано, просив стягнути з останньої на свою користь 4000 доларів США в рахунок заборгованості за договором позики, а також 1% за кожен прострочений день незаконного використання коштів у розмірі 990277 грн. 69 коп., що еквівалентно 27080 доларам США. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує заявлені вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов такого. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачкою 08 жовтня 2020 року було укладено договір позики, що підтверджується наданим суду оригіналом розписки відповідачки, згідно з якою остання зобов`язалася повернути позивачеві борг в сумі 4000 доларів США до 31 грудня 2020 року. У разі прострочення сплати суми заборгованості відповідачка зобов`язалася сплатити 1% за кожну добу прострочення (а.с. 23). Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок зроблений Верховний Судом України і викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав надав суду розписку на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049 ЦК України відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, вчасно суму боргу позивачеві не повернула, розмір заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає 4000 доларів США. Вирішуючи питання щодо валюти повернення заборгованості, суд виходить з такого. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, відсутня. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Зазначена правова позиція збігається з правовим висновком, якого дійшла Велика Палата Верховного Суд у справі № 373/2054/16-ц (Постанова від 19 січня 2019 року). Вирішуючи позов в частині стягнення неустойки (пені), нарахованої через прострочення виконання зобов`язання, суд виходить з такого. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За порушення зобов`язання винна особа несе цивільно-правову відповідальність, тобто зазнає основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні боржника певних прав або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового, зокрема, у даному випадку стягнення неустойки (пені). Разом з тим, враховуючи, що завданням цивільного судочинства є, крім іншого, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ, застосовуючи принцип пропорційності цивільного судочинства, суд також застосовує до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України. Відповідно до зазначеної правової норми розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З урахуванням викладеного, а також того, що на суму боргу, що становить 4000 доларів США, позивачем нараховано 27080 доларів США в рахунок неустойки (пені) за користування коштами, та, крім того, що він, усвідомлюючи порушення відповідачкою умов договору позики, починаючи з січня 2021 року, допустив нарахування неустойки в сумі, що в 6,77 разів перевищує розмір суми основного боргу, і до листопада 2022 року не звертався з вимогою про погашення заборгованості, суд на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшує розмір пені за прострочене зобов`язання з 27080 доларів США до 10000 тисяч доларів США, які стягує в національній валюті України гривні за курсом НБУ, опублікованим на офіційному сайті. Станом на 08 листопада 2022 року НБУ встановлено офіційний курс гривні до долара США на рівні 36,5686 що підтверджується відповідною роздруківкою, долученою до матеріалів справи (а.с. 12). Відтак, сума, що підлягає стягненню, складає 365686 грн. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача сума судового збору, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 1, 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial