Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 липня 2022 року вона підготувала звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений) щодо порушення посадовими особами філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - Філія «ВГМК») вимог Закону України «Про звернення громадян» при розгляді її звернень від 30 травня 2022 року, яке намагалася відправити в електронному вигляді за допомогою відповідного сервісу на його офіційному сайті, однак не змогла авторизуватися в особистому кабінеті, у зв`язку із чим, 06 липня 2022 року підписала своє звернення електронним підписом, а вже 21 липня 2022 року отримала засобами електронного зв`язку лист від відповідача про те, що її заяву залишено без розгляду, як анонімну, через відсутність підпису. [PERSON] зауважує, що 25 липня 2022 року вона оскаржила рішення про залишення без розгляду її звернення, на що 15 серпня 2022 року отримала від відповідача відповідь про те, що за її скаргою проводиться перевірка та до Філії «ВГМК» направлено відповідний лист, а 29 серпня 2022 року Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - Секретаріат) її повідомлено про здійснення додаткових заходів реагування та продовження строку розгляду скарги через неотримання відповіді від Філії «ВГМК», однак у листі відповідача від 02 вересня 2022 року вказано, що підстави для застосування додаткових заходів реагування за її скаргою відсутні, а також про порушення аналогічних за змістом питань. Посилаючись на те, що відповідачем безпідставно та необґрунтовано повернуто без розгляду її звернення, яке відповідало вимогам ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», повернення її заяв від 06 липня та 16 серпня 2022 року відбулося з порушенням строків, установлених ч. 8 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», відповідачем помилково розцінено її звернення від 16 серпня 2022 року, як повторне та, як скаргу на дії Філії «ВГМК», хоча вона була заявою до Уповноваженого про складення протоколу за фактом вчинення посадовими особами Філії «ВГМК» адміністративного правопорушення, що призвело до порушення відповідачем також ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», викликало відчуття несправедливості та повної безкарності посадовців, розчарувань, психологічних страждань, додаткових дій, направлених на відновлення порушеного права, тривалої невизначеності та негативних переживань, [PERSON] , просила стягнути на її користь з відповідача 100,00 грн у якості компенсації завданої моральної шкоди. Ухвалою судді від 21 жовтня 2022 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 24 листопада 2022 року до суду від керівника Секретаріату надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що під час опрацювання звернень позивача Секретаріат діяв на підставі та в межах повноважень і у спосіб, що передбачений Законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», «Про звернення громадян», вживалися відповідні заходи реагування та права [PERSON] поновлені, відповіді на листи позивачу надані в установлений строк; порушені позивачем у зверненні питання є предметом спеціального регулювання на підставі Закону України «Про виконавче провадження»; складення протоколу про адміністративне правопорушення відноситься до дискреційних повноважень Секретаріату; позивачем не надано підтверджень про порушення її прав і інтересів, а лише висловлено особисту незгоду із змістом відповіді Секретаріату, що не свідчить про порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» та реальне порушення прав позивача; [PERSON] не надано доказів наявності факту заподіяння їй моральної шкоди, а також протиправної поведінки Секретаріату та причинного зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою. 25 листопада 2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив представника Секретаріату на вказану позовну заяву, в якій зазначено про те, що відповідачем не заперечуються та не спростовуються факти порушення ним ст. 3, ч. 8 ст. 5, ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» під час розгляду її звернень від 06 липня та 16 серпня 2022 року, тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди в зв`язку з безпідставним поверненням її нерозглянутих звернень з порушенням встановлених строків; станом на момент звернень не було відкритих виконавчих проваджень за її заявами щодо Філії «ВГМК»; не заперечує, що питання складення протоколів про адміністративне правопорушення є дискреційними повноваженнями посадових осіб відповідача; їй завдано моральних страждань у зв`язку з поверненням Секретаріатом її звернень від 06 липня та 16 серпня 2022 року, в тому числі й з порушенням строків; вимоги про визнання протиправними дій/бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного розгляду її звернень є неефективним способом захисту та відновити порушене право на своєчасний розгляд можливо лише шляхом компенсації завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позов підтримала, який просила задовольнити з наведених у ньому та відповіді на відзив підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, у задоволенні якого просив відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши доводи позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06 липня 2022 року позивач засобами електронного зв`язку зі своєї електронної пошти ( [INFO] ), підписавши звернення електронним підписом (протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 06 липня 2022 року), відправила заяву на електронну пошту відповідача ( [INFO] ), в якій просила скласти протокол про порушення посадовими особами Філії «ВГМК» вимог Закону України «Про звернення громадян» щодо нерозгляду її звернень від 30 травня 2022 року та передати відповідні матеріали до суду для розгляду справи про адміністративні правопорушення. 21 липня 2022 року від Секретаріату на електронну адресу позивача надійшов лист, в якому [PERSON] повідомлено, що її заява не місить підпису, тому таку визнано анонімною, в зв`язку із чим, підстав для вжиття заходів реагування не вбачається, із роз`ясненням права на повторне звернення до Уповноваженого, оформлене відповідно до наведених рекомендацій. Лист підписано заступником начальника управління - начальником відділу з дотримання права на звернення управління моніторингу прав на звернення та інформацію О. Донкогловим. 25 липня 2022 року [PERSON] на ім`я Уповноваженого направила засобами електронного зв`язку скаргу на рішення заступника начальника управління - начальника відділу з дотримання права на звернення управління моніторингу прав на звернення та інформацію Секретаріату, в якій зазначала про свою незгоду із залишенням без розгляду її звернення, посилаючись на те, що таке підписано нею за допомогою кваліфікованого електронного підпису, а тому, просила розглянути її звернення від 06 липня 2022 року та задовольнити. 15 серпня 2022 року позивач отримала відповідь про те, що за її скаргою розпочато перевірку і до Філії «ВГМК» направлено лист, а за результатами аналізу отриманої на вказаний лист інформації прийматиметься рішення про вжиття заходів реагування, про що її буде повідомлено додатково. Також, 16 серпня 2022 року [PERSON] направила відповідачу поштою заяву, в якій просила скласти протокол про порушення посадовими особами Філії «ВГМК» вимог Закону України «Про звернення громадян» щодо нерозгляду її звернень від 08 червня 2022 року та передати відповідні матеріали до суду для розгляду справи про адміністративні правопорушення. Крім того, судом з`ясовано, що Секретаріатом 29 серпня 2022 року направлено лист [PERSON] , в якому додатково на її скаргу від 25 липня 2022 року щодо ймовірного порушення працівниками Філії «ВГМК» права на направлення звернення та отримання відповіді, повідомлено про неотримання Секретаріатом відповіді від Філії «ВГМК», здійснення додаткових заходів реагування Уповноваженого та повідомлено про продовження строку розгляду скарги до 45 днів. 03 вересня 2022 року представником Уповноваженого направлено позивачу електронний лист, із змісту якого вбачається, що підстави для застосування додаткових заходів реагування за її скаргою від 25 липня 2022 року відсутні. Щодо повторної скарги до Уповноваженого від 16 серпня 2022 року, то зазначено про порушення аналогічних за змістом зі скаргою від 25 липня 2022 року питань, а тому підстав для вжиття заходів реагування за скаргою [PERSON] від 16 серпня 2022 року не вбачається. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на порушення її прав з боку відповідача та завдання їй моральних страждань через порушення вимог Закону України «Про звернення громадян», а саме ст. 3, ч. 8 ст. 5, ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 8. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевою самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, уставок організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв. Обов`язок відшкодувати особі моральну шкоду у випадку її заподіяння внаслідок неправомірних рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень під час розгляду звернень громадян випливає зі ст. ст. 18-19, 24-25 Закону України «Про звернення громадян», що є спеціальним і регулює правовідносини щодо порядку і строків їх розгляду. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України. Згідно зі ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» громадянину на його вимогу і в порядку встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдання неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, [PERSON] не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача Секретаріату, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком останньої. При цьому, позивач не надає жодного рішення, прийнятого компетентним органом на її користь про визнання незаконними дій чи бездіяльності Секретаріату, в тому числі, й в судовому порядку, а також [PERSON] не ставить таких вимог в межах розгляду вказаної справи, тобто відсутні факти порушення прав позивача внаслідок протиправної бездіяльністю відповідача. Також в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази незаконної діяльності Секретаріату, факти порушення встановленого законодавством порядку з виконання обов`язків, покладених на Секретаріат Законом України «Про звернення громадян» чи його уповноваженими особами, притягнення їх до дисциплінарної чи іншої відповідальності. Викладені позивачем у позовній заяві незгода та заперечування змісту відповідей, що містяться в листах відповідача, результатів і строків розгляду її скарг, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності Секретаріату в розумінні ст. 1176 ЦК України, без надання підтверджень про встановлення протиправної бездіяльності відповідача. Суд зазначає, що позивачем також не надано жодного належного і допустимого доказу спричинення їй моральної шкоди внаслідок бездіяльності саме Секретаріату та розміру такої шкоди, конкретно в сумі 100,00 грн, матеріали справи не містять, зокрема, підтвердження про погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідача, або, які б підтверджували пережитий позивачем психологічний стрес, порушення нормального ходу його життя, дискомфорту, посилення душевних страждань, погіршення психологічного стану здоров`я, хоча за змістом ч. ч. 6,7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях , а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявності протиправної поведінки Секретаріату в заподіянні їй моральної шкоди, тому, позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed