Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - третя особа-1, ПАТ «КБ «Хрещатик»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - третя особа-2, ФГВФО), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в розмірі 2 047 087,63 грн., що включає в себе суму збитків внаслідок неможливості повернення коштів за вкладами в розмірі 1 339 101,53 грн., а також збитки внаслідок інфляційних втрат в розмірі 707 986,10 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є вкладником ПАТ «КБ «Хрещатик» на підставі договорів банківського вкладу: № 151D-648449 від 24.12.2015 року, № 151D-648452 від 24.12.2015 року, № 151D-648459 від 24.12.2015 року, № 151D-648464 від 24.12.2015 року, № 151D-649538 від 28.12.2015 року, № 151D-649625 від 29.12.2015 року, № 151D-649627 від 29.12.2015 року, № 151D-650183 від 30.12.2015 року. Згідно з постановою правління НБУ від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО 05.04.2016 року прийнято рішення № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Рішенням правління НБУ від 02.06.2016 року № 46-рш відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «КБ «Хрещатик». Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 03.06.2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» з 06.06.2016 року по 05.06.2018 року включно. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2019 року у справі № 826/3021/18 вказані рішення ФГВФО та рішення правління НБУ скасовані. Проте рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 13.06.2019 року № 1503 «Про продовження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» продовжено процедуру виведення ПАТ «КБ «Хрещатик» з ринку шляхом продовження в ньому тимчасової адміністрації строком на п`ять днів з 14.06.2019 року. Рішенням правління НБУ від 18.06.2019 року № 415-рш вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ «КБ «Хрещатик». Позивач є акцептованим кредитором ПАТ «КБ «Хрещатик» на суму 1 339 101,53 грн., що підтверджується довідками ПАТ «КБ «Хрещатик» від 10.02.2017 року № 2-2/689 та від 15.06.2020 року № 9-2/1032. 14.06.2017 року позивач звернувся до ПАТ «КБ «Хрещатик» із заявою про виплату належних йому коштів за кредиторською заборгованістю. Листом від 15.06.2017 року ПАТ «КБ «Хрещатик» відмовив у виплаті коштів, посилаючись на рішення правління НБУ від 03.06.2016 року № 46-рш. Внаслідок прийняття постанови правління НБУ від 05.04.2016 року № 234 та рішення правління НБУ від 03.06.2016 року № 46-рш позивач втратив можливість використовувати власні кошти, розміщені на рахунках банку за договорами банківського вкладу, у зв`язку з чим позивачу завдано збитків в розмірі 1 339 101,53 грн. Починаючи з 02.06.2016 року на належну позивачу суму вкладу не нараховувались проценти, а внаслідок неможливості повернути кошти за вкладами з 05.04.2016 року сума вкладів знецінилась на індекс інфляції. За розрахунком позивача сума збитків внаслідок інфляційних втрат становить 707 986,10 грн. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. 56 Конституції України, Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 22, 1166, 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.03.2021 року позовну заяву [PERSON] до НБУ, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ПАТ «КБ «Хрещатик», ФГВФО про відшкодування майнової шкоди залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до НБУ, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ПАТ «КБ «Хрещатик», ФГВФО про відшкодування майнової шкоди, призначено підготовче засідання у справі на 05.08.2021 року та задоволено клопотання позивача про витребування доказів й витребувано у ПАТ «КБ «Хрещатик» належним чином засвідчені копії договорів банківського вкладу, укладені між [PERSON] та ПАТ «КБ «Хрещатик», а саме: № 151D-648449 від 24.12.2015 року; № 151D-648452 від 24.12.2015 року; № 151D-648459 від 24.12.2015 року; № 151D-648464 від 24.12.2015 року; № 151D-649538 від 28.12.2015 року; № 151D-649625 від 29.12.2015 року; № 151D-649627 від 29.12.2015 року; № 151D-650183 від 30.12.2015 року. У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному судове засідання, призначене на 05.08.2021 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 07.10.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2021 року розгляд справи відкладено на 11.01.2022 року. 17.11.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними. НБУ не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ (ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 4 Закону України «Про Національний банк України»). НБУ не є стороною договорів банківського вкладу, які укладені між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик», тому не має обов`язку з повернення суми вкладів позивачу. Позивач не довів факту заподіяння йому шкоди з боку НБУ, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою. Встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спеціальний порядок здійснення ліквідації банку та проведення розрахунків з його кредиторами унеможливлює задоволення вимог кредиторів такого банку поза межами ліквідаційної процедури та визначеної черговості, встановлених ст. 52 цього Закону. 05.01.2022 року до суду надійшли пояснення ФГВФО, у яких він просить поновити строк на подання пояснень на позовну заяву та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поясненнях зазначено, що в межах виплати гарантованого відшкодування коштів вкладниками ПАТ «КБ «Хрещатик» отримано понад 2,7 млрд грн. На момент розгляду цієї справи повноваження ФГВФО як ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик» припинено. ФГВФО не є правонаступником банку, а лише виступає його ліквідатором, тому не зобов`язаний виконувати судові рішення після ліквідації неплатоспроможного банку. Оскільки ліквідація ПАТ «КБ «Хрещатик» завершена після внесення 02.10.2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань відповідного запису, всі документи передані на зберігання до НБУ. ФГВФО є установою, що не має на меті отримання прибутку, та виконує спеціальні функції й не відповідає за зобов`язаннями банків. 15.06.2016 року позивач отримав через банк-агент АТ «Ощадбанк» гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000 грн. Вимоги позивача акцептовано та включено до 4 черги, як це передбачено нормами спеціального Закону. Згідно зі ст. 52 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кредиторів до банку, що були незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними. Повноваження ФГВФО як ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик» припинено. Позивач не довів факту заподіяння йому шкоди з боку НБУ. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.01.2022 року розгляд справи відкладено на 24.03.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2022 року розгляд справи відкладено на 15.08.2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2022 року закрито підготовче провадження у зазначеній цивільній справі та призначено цивільну справу за вказаним позовом до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 14.11.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.11.2022 року оголошено перерву до 15.12.2022 року. Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності та позивача, в якій вимоги позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, у якій проти позову заперечує, просить відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи-1 у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи-2 у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що між ПАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] укладено договори банківського вкладу: № 151D-648449 від 24.12.2015 року, № 151D-648452 від 24.12.2015 року, № 151D-648459 від 24.12.2015 року, № 151D-648464 від 24.12.2015 року, № 151D-649538 від 28.12.2015 року, № 151D-649625 від 29.12.2015 року, № 151D-649627 від 29.12.2015 року, № 151D-650183 від 30.12.2015 року. [PERSON] є акцептованим кредитором ПАТ «КБ «Хрещатик» на суму 1 339 101,53 грн., що підтверджується довідками ПАТ «КБ «Хрещатик» від 10.02.2017 року № 2-2/689 та від 15.06.2020 року № 9-2/1032. 15.06.2016 року [PERSON] отримав через банк-агент АТ «Ощадбанк» гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000 грн., що підтверджується витягом з Переліку виплачених відшкодувань станом на 02.10.2020 року, доданим до пояснень ФГВФО. 14.06.2017 року [PERSON] звернувся до ПАТ «КБ «Хрещатик» із заявою про виплату належних йому коштів за кредиторською заборгованістю. Листом від 15.06.2017 року ПАТ «КБ «Хрещатик» відмовив у виплаті коштів, посилаючись на рішення правління НБУ від 03.06.2016 року № 46-рш. Постановою Правління НБУ від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «КБ «Хрещатик» було віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 05.04.2016 року № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», яким розпочато процедуру виведення з ринку ПАТ «КБ «Хрещатик» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Правлінням НБУ 02.06.2016 року прийнято постанову № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик», на підставі якої виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 03.06.2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик», призначено уповноважену особу ФГВФО та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені ст.ст. 37, 38, ч.ч. 1, 2 ст. 48, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». На підставі рішення правління НБУ від 18.06.2019 року № 415-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» виконавча дирекція ФГВФО прийняла рішення від 19.06.2019 року № 1548 про здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» протягом двох років з 20.06.2019 року до 19.06.2021 року включно. Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ним встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за вкладами фізичних осіб, а його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банку. Відповідно до п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Згідно з п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 цього Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Залишок невиплаченої суми підлягає поверненню в порядку черговості, встановленої ст. 52 цього Закону. Зокрема вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, визначену Фондом, погашаються у четверту чергу. Так, ст. 52 цього Закону визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку, зокрема, кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів за умови достатності коштів для забезпечення процедури ліквідації в такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом. Вимоги до банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними. Правові основи взаємовідносин між НБУ та банками визначені Законом України «Про Національний банк України» та Законом України «Про банки і банківську діяльність». Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року за № 679-XIV. Згідно ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року за № 2121-ІІІ, банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. НБУ не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями НБУ, якщо інше не передбачено законом або договором, що передбачає ч. 4 ст. 4 Закону № 679-XIV та ч. 3 ст. 5 Закону № 2121-ІІІ. За положеннями ст. 58 Закону № 2121-ІІІ, банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком, що передбачає ст. 55 Закону № 2121-ІІІ. Вбачається, що до функцій НБУ, які визначені у ст.ст. 6, 7 Закону № 679-XIV, не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком, а також НБУ не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами НБУ, що передбачено у ст. 63 Закону № 679-XIV. Таким чином, в результаті укладення договорів банківського вкладу між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні цивільно-правові відносини, врегульовані п. 1 ч. 2 ст. 11, ст.ст. 509 та 1058 ЦК України. Отже, з огляду на те, що НБУ не є стороною у договорі банківського вкладу, у останнього відсутні фінансові зобов`язання перед позивачем стосовно виконання його умов, а тому відсутній обов`язок щодо повернення боргу. Статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено право НБУ, у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки НБУ відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів НБУ, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, НБУ адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу. Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку є заходами впливу в розумінні ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За загальним правилом, встановленим у ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У випадку, передбаченому ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується незалежно від вини органу, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якого вона завдана. Натомість наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача. Правовідносини, які виникли між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» є договірними, які регулюються нормами цивільного законодавства, а позивач не надав доказів на підтвердження того, що саме внаслідок діянь НБУ він позбавлений можливості повернути кошти з депозитних вкладів. Аналогічні за змістом правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 757/62120/18-ц, від 05.11.2021 року у справі № 757/32858/18, від 07.06.2022 року у справі № 757/65202/17-ц, від 10.08.2021 року у справі № 761/17150/19, від 05.09.2018 року у справі № 757/12598/16-ц, від 15.04.2020 року у справі № 757/27124/19-ц, від 02.07.2019 року у справі № 910/5000/18. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Разом з тим, суд вважає відсутніми підстави, передбачені ст.ст. 1166, 1173 ЦК України, для відшкодування шкоди позивачу, оскільки виходячи з встановлених обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, позивачем не надано доказів завдання йому матеріальної шкоди при здійсненні управлінських повноважень НБУ, зокрема: доказів того, що шкода позивачу заподіяна виключно у зв`язку із встановленням факту протиправності діяльності відповідача, що призвело до доведення ПАТ «КБ «Хрещатик» до неплатоспроможності та неможливості повернення депозитних вкладів, доказів незаконності рішення, дії завдавача шкоди, а також наявності майнової шкоди. За вказаних обставин, вимоги позивача до НБУ про відшкодування шкоди є безпідставними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 року у справі № 925/1196/18 зазначає, що ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Тобто, у разі заявлення вимог про відшкодування шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Порушуючи питання про стягнення з НБУ грошових коштів у розмірі 2 047 087,63 грн., позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому шкоди з боку НБУ та не довів протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що відповідає ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав діями відповідача та не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на підтвердження позовних вимог.

Outcome: dismissed