Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що відповідачі користуються послугами ЛМКП "Львівводоканал" і згідно з ст. 68 Житлового Кодексу України та ст. 22 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги (в тому числі за послуги водопостачання та водовідведення) у встановлений термін. Однак, відповідачі здійснюють оплату за послуги, надані ЛМКП "Львівводоканал" не в повному обсязі. В ЛМКП "Львівводоканал" за даною адресою з березня 2016 р. відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . В лютому 2018 р. ЛМКП "Львівводоканал" звернулось з заявою до суду про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2018 р. судовий наказу справі № 461/1065/18 скасовано. Позивач стверджує, що в квітні 2020 р. відповідачам було направлено попередження про необхідність оплати наданих послуг у розмірі 21169 грн. 08 коп., однак суму боргу відповідачі не сплатили. Нарахування за даною адресою проводиться згідно норм водоспоживання, а саме 8,52 м. куб. на 1 особу за місяць. Позивач стверджує, що станом на 01.12.2020 р. за відповідачами рахується заборгованість в розмір 21577 грн. 70 коп., яка виникла з 01.03.2016 р. до 01.12.2020 р. Позивач вважає, що про правильність нарахувань за послуги водопостачання та водовідведення та визнання боргу свідчить той факт, що відповідачі протягом періоду утворення заборгованості не відмовлялися від надання ЛМКП "Львівводоканал" вказаних послуг. Тому просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.12.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. 27.01.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення. 09.02.2021 року відповідач [PERSON] подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.02.2021 року провадження у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, зупиниено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №461/467/21 за позовом [PERSON] до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про зобов`язання до вчинення дій та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04.11.2022 року відновлено провадження у справі. Представник позивача за довіреністю у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви, просить задовольнити позов. Відповідачі у судове засідання не прибули, хоча повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідачів до суду не надходило. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з довідки №2810 з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації від 21.12.2020 року /а. с. 7/. В ЛМКП "Львівводоканал" за адресою: [ADDRESS] , з березня 2016 року відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . В лютому 2018 року ЛМКП "Львівводоканал" звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення у розмірі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.03.2018 року судовий наказ у справі № 461/1065/18 скасовано /а. с. 5/. У квітні 2020 року позивачем було направлено відповідачам попередження про необхідність оплати наданих послуг у розмірі 21169 грн. 08 коп. /а. с. 6/, однак суму боргу відповідачі не сплатили. Позивач зазначає, що нарахування за даною адресою проводиться згідно норм водоспоживання, а саме 8,52 м. куб. на 1 особу за місяць, тобто відповідно до затвердженої рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 161 від 29.02.2008 року норми водоспоживання, за відсутності приладів обліку води. З відомості про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення вбачається, що станом на 01.12.2020 р. за відповідачами рахується заборгованість в розмір 21577 грн. 70 коп., яка виникла з 01.03.2016 р. до 01.12.2020 р. /а. с. 8/. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою закону визначено також способи захисту цивільних прав та інтересів та визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Зокрема, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Обов`язок споживачів своєчасно сплачувати за житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом, передбачений ст. 68 ЖК України. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. В силу п. 5 ч.2 ст.7, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач, зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/ тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, така оплата здійснюється щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Співвласник багатоквартирного будинку зобов`язаний виконувати рішення зборів співвласників будинку, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги (п. п. 5, 10 ч.1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Обов`язок споживача оплачувати за комунальні послуги закріплений також статтею 160 ЖК України, згідно з якою члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не право сторін. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року), оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем. Відповідно до статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Пунктом 3.7 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу від 27 червня 2008 року № 190, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2008 року за № 936/15627, встановлено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюється усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору. Згідно з ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). До матеріалів долучено відомості про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення від 21.12.2020 року по особовому рахунку [NUMBER] , в якому зазначено, що станом на 01.12.2020 р. за відповідачами рахується заборгованість в розмір 21577 грн. 70 коп., яка виникла з 01.03.2016 року до 01.12.2020 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давніть - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність тісно пов`язана з принципом правової визначеності, який у свою чергу є «одним з фундаментальних аспектів верховенства права» (рішення ЄСПЛ в справі «Недждет Шахін та Періхан Шахін проти Туреччини»). Як зазначає Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» строки позовної давності слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди повинні були б ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними і неповними з плином часу. У відповідності до згаданого рішення в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», право на доступ до суду, як однин із елементів права на справедливий суд, не є абсолютним, воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Однак, будь-які обмеження цього праву повинні бути виправданими, в протилежному випадку - вони є несумісними з Конвенцією і становлять порушення основоположних прав людини. Для того, щоб те чи інше обмеження права на суд (у тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалось виправданим, мають бути додержані умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду у такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позивач просить стягнути заборгованість за надані послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення з [PERSON] , [PERSON] за період з березня 2016 року по грудень 2020 року. З позовною заявою позивач звернувся до суду 23.12.2020 року. У позовній заяві позивач зазначає, що у лютому 2018 року ЛМКП «Львівводоканал» зверталося до суду з заявою про видачу судового наказу, однак суд не вважає, що звернення до суду з заявою про видачу судового наказу перериває строк позовної давності враховуючи таке. Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №712/8916/17). Таким чином, зважаючи на те, що позивач просить стягнути заборгованість, яка виникла починаючи з березня 2016 року по грудень 2020 року, а до суду з даним позовом звернувся лише 23.12.2020 року, суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за період з березня 2016 року по грудень 2017 року слід відмовити, оскільки позовна давність щодо стягнення заборгованості в межах цього строку сплила. Однак, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з січня 2018 року по грудень 2020 року підлягають до задоволення, оскільки знайшли своє ствердження в судовому засіданні. Оскільки ЛМКП «Львівводоканал» надає послуги холодного водопостачання та водовідведення, а відповідачі ними користуються (без укладання договору), то останні повинні сплачувати кошти за споживання таких послуг. Таким чином, суд вважає, що між відповідачами та позивачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг холодного водопостачання та водовідведення. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з відповідача слід стягнути на користь позивача за надані послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з січня 2018 року по грудень 2020 року у розмірі 12974, 80 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів пропорційно задоволеним вимогам суму сплаченого Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» судового збору в розмірі 1263,80 грн.

Outcome: partial