Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що з [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з березня 2013 року, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2019 розірвано. Вони мають малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з відповідачем. Після розірвання шлюбу відповідач почала чинити йому перешкоди у спілкуванні і вихованні [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із чим він вимушений був звернутися до виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради із заявою про визначення способів участі у вихованні доньки та відповідно до рішення №186 від 24.05.2019 визначено його спосіб участі у вихованні доньки та спілкуванні з нею кожного тижня з 09:00 неділі до 08:00 середи, однак відповідач зазначене рішення не виконує належним чином. Він має роботу, власну квартиру, відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, постійно турбувався про доньку, однак станом на теперішній час йому не відомо місце знаходження його дітей та [PERSON] . Наголошував, що [PERSON] не має постійного заробітку, знаходиться в декретній відпустці, не завжди емоційно врівноважена, зловживає алкогольними напоями та курінням. Представник [PERSON] - адвокат Бесчасова Д.О. підтримала позов та просила суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час і місце розгляду справи, причину неявки не повідомила, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Представник Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини не підлягає задоволенню з огляду на наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2013, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Керченського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.05.2019 розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро, 11.02.2020, та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Сторони разом не проживають, донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю. Згідно листа № 71.5-17/1380 від 06.09.2022 органом опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради питання щодо розгляду ухвали Індустріального районного м. Дніпропетровська від 29.03.2022 про надання до суду висновку про місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , двічі виносилося на засідання комісії з питань захисту прав дитини при Лівобережній адміністрації Дніпровської міської ради: 17.05.2022 та 07.06.2022. На засіданнях комісії був присутній лише батько - [PERSON] . Спеціалістам управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради жодного разу невдалося поспілкуватися з матір`ю - [PERSON] та з дитиною - [PERSON] , [INFO] , заслухати думку кожного та скласти акт обстеження умов проживання дитини, за місцем її фактичного проживання разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з зазначеним, надати висновок органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради неможливо. Судом встановлено конфліктні відносини сторін. Підстав вважати [PERSON] такою, що неналежно виконує свої батьківські обов`язки, у суду немає. Батько позитивно характеризуються за місцем роботи, має власне житло. Згідно психологічного профілю [PERSON] , [INFO] , який складено комунальним закладом «Дніпровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради № 1 від 28.08.2021 за результатами діагностування [PERSON] можна охарактеризувати як особистість з високим рівнем інтелектуального розвитку, кому притаманний наступний психоемоційний стан та особистісні риси: спокійне та адекватне сприйняття дійсності, раціональність в поведінці, не схильний до вирішення конфлікту агресивним, насильницьким способом. Вміння контролювати власні емоції, стресостійкість. Має риси залежності від дій значущої групи або особи, нерішучість у виборі моделі поведінки. Наявне бажання орієнтуватись на загальноприйняті норми та правила поведінки у суспільстві. Серед рис характеру [PERSON] не виявлено тих, які є загостреними, акцентованими або патологічними. Відсутні риси характеру, які б могли негативно вплинути на процес його спілкування з його дітьми. Психологічні особливості [PERSON] не несуть потенційно негативний вплив на психологічне здоров`я його дітей. В ситуації вирішення конфлікту намагається застосовувати дії, що мають характер близьких до співпраці, проте якщо це не приносить успіху, намагається дистанціюватися. Встановлено наявність підвищеного показника за шкалою: «застрягання», що може вказувати на вибіркову схильність до фіксації на негативних емоційних переживаннях. Загалом, [PERSON] , з урахуванням його індивідуально- психологічних властивостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, спрямованості особистості має необхідні для виховання дитини психолого-педагогічні якості. [PERSON] на обліку у лікаря-нарколога (сертифікат серії 12 ЯЯС № 071715 від 20.10.2021) не перебуває. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Органом опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради не надано суду висновок з питань місця проживання дитини через неможливість поспілкуватися з матір`ю - [PERSON] та з дитиною - [PERSON] , [INFO] , заслухати думку кожного та скласти акт обстеження умов проживання дитини, за місцем її фактичного проживання разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Водночас у розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» Декларація прав дитини не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України у формі ратифікації. У контексті міжнародного права такі, серед іншого, документи як декларації міжнародних організацій відносяться до так званого «soft law» і з формально-юридичної точки зору не є тим жорстким правом, яке зобов`язує державу діяти в певний спосіб. Разом з тим Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року. Конвенція про права дитини визначає основоположні засади у сфері захисту прав дитини. Ієрархія норм міжнародного права закріплена, зокрема у статті 38 Статуту Міжнародного суду ООН, відповідно до якої суд, який зобов`язаний вирішувати передані йому спори на підставі міжнародного права, застосовує: а) міжнародні конвенції як загальні, так і спеціальні, які встановлюють правила, визнані державами, між якими виник спір; б) міжнародний звичай як доказ загальної практики, визнаної в якості правової норми; в) загальні принципи права, визнані цивілізованими націями; г) із застереженням, зазначеним у статті 59, судові рішення і доктрини найбільш кваліфікованих фахівців з публічного праву різних націй як допоміжний засіб для визначення правових норм. Зважаючи на наведене, у ієрархії джерел міжнародного права, що є складовою національного законодавства відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», вищу юридичну силу має саме Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, а не Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року. Отже, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не має в Україні виключно обов`язкового характеру, у той час як Конвенція про права дитини, у якій реалізовано принцип примату інтересів дитини понад усім, ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, її норми є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України. Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивач не надав суду належних та достатніх доказів того, що [PERSON] зловживає спиртними напоями, або вчиняє інші дії, що унеможливлюють її проживання з дитиною. У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, позивачем не надано доказів того, що визначення місця проживання дитини із батьком відповідатиме інтересам доньки, враховуючи тривале проживання дитини з матір`ю. Підстав вважати [PERSON] такою, що неналежно виконує батьківські обов`язки, у суду немає. Окрім цього, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Враховуючи проживання дочки з матір`ю тривалий період часу, визначення місця проживання з батьком може призвести до вкрай негативних та непередбачуваних психологічних травм для дитини, а тому не відповідає її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері, Отже, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів зловживання матір`ю спиртними напоями, аморальної поведінки [PERSON] , достатніх для визначення проживання дитини саме з батьком, відсутність у матері стабільного доходу, у зв`язку із перебуванням у декретній відпустці, не може бути підставою для переривання чи обмеження важливого зв`язку мати-дитина, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у позові, судовий збір на підставі ч.2 ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed