Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно чоловіка [PERSON] і просить видати обмежувальний припис щодо тимчасового обмеження прав [PERSON] , [INFO] , у вигляді заборони перебувати в місці сильного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців. Заява мотивована тим, що [PERSON] і [PERSON] перебувають у шлюбі з 18.09.2015 р. Заявник зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Проте у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України була вимушена разом з сім`єю виїхати з м. Харкова та на цей час як внутрішньо переміщена особа проживає у [ADDRESS] . Разом з нею також проживає [PERSON] , який у присутності малолітнього сина постійно чинить на заявника психологічний тиск, принижує її людську гідність. У зв`язку з неможливістю їхнього спільного проживання у жовтні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. У Вінницькому міському суді Вінницької області перебуває справа №127/22995/22 за моїм позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Заявник потерпає від психологічного насильства зі сторони [PERSON] вже протягом кількох років. Поведінка чоловіка негативно впливає на її здоров`я та працездатність. Після щоденних скандалів, сварок, образ з боку [PERSON] вона не може належним чином виконувати свої професійні обов`язки, а також це негативно впливає на виховання малолітнього сина. В судовому засіданні заявник та її представник підтримали заяву, посилаючись на обставини, викладені в ній. Заінтересована особа [PERSON] заперечив щодо задоволення заяви. Суду пояснив, що психологічного та економічного насильства відносно дружини за час спільного проживання в м. Харкові та у м. Вінниці ніколи не вчиняв. Він є внутрішньо переміщеною особою, іншого житла крім квартири за адресою : [ADDRESS] , не має та нині відсутня фінансова можливість залишити це помешкання та винаймати інше житло. В провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу між сторонами. [PERSON] не заперечує припинити шлюб та змінити місце проживання, але для цього йому необхідний певний час, щоб знайти кошти зняти інше жиле приміщення. До м. Харкова він наразі повертатись не збирається, тому що в їх квартирі відсутнє теплопостачання та пошкоджені інші комунікації. Він любить малолітнього сина [PERSON] , який мешкає разом з батьками, приділяє увагу його дозвіллю, займається вихованням, дає кошти на його утримання, і вимагає щоб такі гроші (щомісячна допомога на утримання як внутрішньо переміщеної особи) витрачались суто на потреби дитини, а не на заправку паливом автомобіля [PERSON] та його обслуговування. З цього приводу [PERSON] звертався і до Служби у справах дітей Вінницької міської ради. Трапляється, що у сім`ї виникають конфлікти, але це не систематично. [PERSON] визнає, що називав дружину «сусідкою», тому що в останні декілька місяців вони з дружиною мешкають у різних кімнатах та окремо купляють продукти харчування, хоча власнику за найм квартири продовжують платити порівну. [PERSON] має випадкові заробітки, але дбає про сина [PERSON] і хоче, щоб дитина зростала разом з обома батьками. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви з таких підстав. Подружжя [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18.09.2015р. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , який мешкає разом з батьками. Заявник зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України була вимушена разом з сім`єю виїхати з м. Харкова та на цей час як внутрішньо переміщена особа проживає у [ADDRESS] . Заінтересована особа [PERSON] має статус внутрішньо переміщеної особи і мешкає за тією ж адресою, офіційного місця роботи не має, отримує грошову допомогу в розмірі 2000 грн. щомісячно та випадкові доходи від перепродажу майна. Заявник [PERSON] працює у м. Вінниці в Центрі розвитку дитини «Бджілка» викладачем і заробітна плата, з її слів, складає 3500 грн. на місяць. Вона також дає онлайн-уроки, дохід від яких складає біля 6000 грн. щомісячно, та отримує грошову допомогу в розмірі 2000 грн. як внутрішньо переміщена особа. Кошти на дитину як внутрішньо переміщену особу в розмірі 3000 грн. щомісячно перебувають у її розпорядженні. Останні декілька років за обопільним рішенням подружжя заявник веде зошит, в якому детально щомісячно фіксує витрачені на дитину та на сімейні потреби гроші. Наразі в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу і справа між тими ж сторонами про стягнення аліментів на утримання дитини. Рішення по суті справи не ухвалено. Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21.11.2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09.12.2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61- 49077св18). Положеннями ст. 350-6 ЦПК України передбачено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення [PERSON] систематичного домашнього насильства у вигляді психологічного та економічного щодо неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків вчинення насильства у майбутньому, а при розгляді цієї справи таких доказів не здобуто. При розгляді справи встановлено відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що [PERSON] у будь-який спосіб погрожує принижує, переслідує, залякує вчиняє інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення [PERSON] , і такі дії викликали у заявника побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди її психічному здоров`ю. Не доведено суду і економічне насильство зі сторони [PERSON] , зокрема, умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці та інші правопорушення економічного характеру. Аналізуючи відносини між сторонами, суд дійшов висновку про те, що між заявником та заінтересованою особою існує конфлікт щодо подальшого перебування у шлюбі, способів виховання сина та спільного проживання у квартирі за адресою : [ADDRESS] . Але наявність такого конфлікту не підтверджує, що [PERSON] вчиняє відносно [PERSON] домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. За таких обставин, встановивши, що всупереч вимогам статті 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів систематичного вчинення домашнього насильства щодо неї [PERSON] , а також наявність ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо нього обмежувального припису, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису. Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 02.11.2020 року у справі № 336/3551/18-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed