Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Після придбання будинку, йому стало відомо, що в ній є зареєстрована та проживає стороння особа, без будь-яких правових підстав. 13 червня 2018 року він звернувся до Центру надання адміністративних послуг у м. Суми з проханням надати йому довідку про кількість зареєстрованих осіб у його будинку, і отримав довідку відповідно до якої у будинку [ADDRESS] є зареєстрованою [PERSON] . Зазначає, що будь-яких усних чи письмових домовленостей між ним та відповідачкою стосовно її проживання у його будинку не існує. Відповідачка не є членом його сім`ї чи родичем. На усні прохання позивача щодо звільнення його приміщення та зняття з реєстрації, відповідачка ніяким чином не реагує. Крім того, він має намір проживати у вказаному будинку. Посилаючись на зазначені обставини, просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 липня 2018 року позовна заява була залишена без руху, позивачу запропоновано\~ в строк не\~ більше десяти днів з дня вручення копії вказаної ухвали усунути недоліки. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 липня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 20 вересня 2018 року, о 10 год. 00 хв. 20 вересня 2018 року в підготовчому засіданні протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 06 листопада 2020 року в зв`язку з неявкою відповідачки, відсутністю відомостей про її належне сповіщення про дату та час розгляду справи. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2018 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу для розгляду по суті на 16 січня 2019 року, об 11 год. 00 хв. 16 січня 2019 року у зв`язку із зайнятістю головуючого судді в розгляді кримінальної справи №577/3667/18, провадження №1-кп/591/206/19, розгляд справи відкладено до 18 березня 2019 року о 10 гол. 00 хв. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 березня 2019 року зупинено провадження у справі за вказаною позовною заявою до набрання законної сили судовим рішенням Зарічного районного суду м. Суми в справі №591/7173/18 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лубніна Т.І., [PERSON] про визнання договорів недійсними та визнання покупцем [PERSON] . Ухвалою Зарічного\~районного суду\~м.\~Суми від\~12\~березня 2021\~року поновлено\~ провадження у справі, призначено розгляд справи на 20 липня 2021 року, о 10 год. 00 хв. 20 липня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 15 год. 00 хв. 28 жовтня 2021 року в зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників процесу. 28 жовтня 2021 року в зв`язку із зайнятістю головуючого судді в розгляді справи №591/3845/19, провадження №2/591/143/21 розгляд справи відкладено до 24 грудня 2021 року, 11 год. 45 хв. 24 грудня 2021 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 08 лютого 2022 року, 09 год. 15 хв. у зв`язку з неявкою відповідачки та задоволено клопотання представника відповідача про відкладення. Протокольною ухвалою суду 08 лютого 2022 року по справі оголошено перерву до 25 березня 2022 року, 10 год. 15 хв. у зв`язку з клопотанням відповідача надати час для подання доказів по справі. Враховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії на територію України, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п.1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року №5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні та в м. Суми. Рішенням зборів\~суддів від\~02\~травня 2022\~року №11\~відновлено здійснення\~розподілу та\~розгляд усіх\~категорій справ,\~у тому\~числі цивільних,\~які перебували\~в провадженні\~судді станом\~на 24\~лютого 2022\~року. Справа призначена до розгляду на 19 липня 2022 року, о 10 год. 00 хв. 19 липня 2022 року в зв`язку з тим, що головуючий суддя Сидоренко А.П. приймала участь у семінарі на тему «Судовий захист трудових прав: виклики сьогодення», що проводиться Національною школою суддів України, розгляд справи відкладено до 05 жовтня 2022 року о 13 год. 30 хв. 05 жовтня 2022 року допитано свідка [PERSON] , та у зв`язку з необхідністю виклику інших свідків протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 14 грудня 2022 року, 14 год. 00 хв. В зазначеному судовому засіданні допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, відповідачка позов не визнала. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу 57/100 житлового будинку від 14 грудня 2017 року будинок за адресою: [ADDRESS] та 47/100\~часток земельної\~ділянки,\~загальною площею\~0,0532\~га за\~адресою:\~ [ADDRESS] належать позивачу [PERSON] (а.с. 9-10). З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 14 грудня 2017 року вбачається, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 57/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Згідно довідки Управління «Центру надання адміністративних послуг у м. Суми» від 13 червня 2018 року відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). 28 листопада 2018 року [PERSON] \~звернулась до\~Зарічного районного\~суду м.\~Суми з\~позовною заявою\~до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа\~ приватний\~нотаріус Київського\~міського нотаріального\~округу Лубніна\~Т.І.,\~про визнання\~недійсним договору.\~У позові\~позивачка ставить\~питання про\~визнання недійсним\~договору купівлі-продажу\~57/100\~часток житлового\~будинку за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~стосовно покупця\~будинку \~ [PERSON] .\~Просить визнати\~її покупцем\~57/100\~частини будинку;\~визнати недійним\~договір купівлі-продажу\~47/100\~часток земельної\~ділянки за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~стосовно покупця\~ [PERSON] \~та визнати\~її покупцем;\~визнати за\~нею право\~власності на\~57/100\~часток домоволодіння\~та 47/100\~часток земельної\~ділянки,\~загальною площею\~0,0532\~га за\~адресою:\~ [ADDRESS] (а.с.62-65). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 серпня 2020 року у справі №591/76173/18 \~за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лубніна Т.І., про визнання недійсним договору, в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю (а.с.91-94). Постановою Сумського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 27 серпня 2020 року залишено без змін (а.с.104-108). Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка є її матір`ю. В 1997 році мама придбала частину будинку за адресою: [ADDRESS] . Домову книгу їм передала власниця. Але оформити документи вони не могли, бо [PERSON] видала довіреність для старшого брата. Мама, вона і її брат [PERSON] та його дружина [PERSON] заїхали у спірний будинок у вересні 1997 року, мешкали за вказаною адресою. Потім свідок вийшла заміж, і з чоловіком у червні 1998 року стали жити окремо. Коли у неї народилися донька і син, то у 2001 році вони переїхали назад до мами. З 2002 року вже там проживали: мама, брат, вона, її чоловік та двоє дітей. Дружина брата переїхала, бо вони розлучилися. У 2009-2010 році вона з чоловіком переїхали на [ADDRESS] , а мама з братом залишилися. Коли у травні 2010 року помер брат, вони почали будувати добудову, щоб переїхати з дітьми. Мама там жила весь час, потім почала їздити в м. Київ, але поверталася. У 2017 році позивач обманним шляхом придбав частину спірного будинку. 12 грудня 2017 року позивач поставив перед фактом, що змінилися долі, і треба їхати в м. Київ, тому що власниця [PERSON] там жила. Свідок пояснила, що поїхати не могла, і оскільки довіряла позивачу, то він поїхав один, щоб він взяв довіреність, а він оформив договір купівлі-продажу. 15 грудня 2017 року [PERSON] приїхав і сказав, що документи в м. Кєві, що передадуть люди, яким він довіряє. Потім в реєстрі вона побачила, що [PERSON] придбав частину будинку і землю. На запитання позивачу про це, почалися крики і сварки. Свідок повідомила, що у неї були ключі від квартири, мати їздила в м. Київ, там працювала кондуктором. Місяць працює, 2-3 дні приїздила і жила в будинку. Коли мати зламала руку, то проживала за спірною адресою. У 2018 році вона ходила годувати собаку та птахів. Коли мама подала позов про визнання недійсним договору, то позивач змінив замок на воротах, і вона туди не могла зайти. Мама була відсутня. 04 січня 2019 року, була в м. Київ, і попросила, щоб вона забрала її пальто, щоб їй предати, але свідок не могла потрапити до будинку. Позивач навіть поліцію викликав, він не пустив її, пальто не віддав. Про цю справу вона дізналася випадково, повістка надходила за адресою: [ADDRESS] , але вони вже тоді не мали доступу до будинку. З 2018 року мама стала проживати у гуртожитку, бо не мала доступу до будинку. В будинку залишились їхні речі, а саме: кухонний гарнітур, дивна, стінка, її піаніно, кухонний стіл, письмовий стіл, полиці, шафа, 2 крісла, килими, килимові дорожки. В стніці посуд, чайні сервізи. В стінці фотокартки брата, гірлянди. Магнітофон бабінний, посудомийна машина, пральна машина. 3 кавоварки, аерогриль, ваги кухонні, синтезатор, мороженниця, йогуртниця, пилесос, шкіряне пальто, одежа, подушки, ковдри. Троє дверей не встановлених, плитка на ванну на стіни, ванна нова не встановлена. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , є сусідом позивача. За вказаною адресою проживає років 16, а відповідачку не бачив років вісім чи сім. До того часу вона проживала. Потім він від сусідів дізнався, що [PERSON] , продає будинок. Хто є власником будинку йому не відомо. Позивача знає років 5-6. Відповідачка не товаришувала з ним. Позивача бачить постійно. Хто будував спірний будинок йому не відомо. Йому відомо, що відповідачка вивозила речі з будинку. Особисто він не бачив, але йому говорила дружина [PERSON] . Це було років 6 чи 5 потому. Говорила, що [PERSON] машиною з дочкою приїздила, які речі брала йому не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що його теща мешкала за адресою: [ADDRESS] у період з 2019 року по 17 серпня 2021 року, він до неї періодично навідувався, а тому знає позивача як сусіда. Відповідачку він не бачив за вказаною адресою. У 2015 році він вийшов на пенсію, і років через три теща стала хворіти, він відвідував тещу, і відповідачку по [ADDRESS] не бачив. Позивача знає років п`ять, познайомилися по сусідські. Років 4-5 тому позивач переробив паркан. Ким доводиться відповідачка позивачу йому не відомо. Хто будував другий поверх за адресою: [ADDRESS] йому не відомо. Відповідачка проживала в будинку, що розташований поруч років 8-10 тому, бо теща казала, що вона сусідка. Особисто він її не бачив. У будинку він жодного разу не був. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він перебуває у дружніх стосунках з позивачем, з відповідачкою знайомі, була його сусідкою. За адресою: [ADDRESS] проживає 43 роки, з позивачем знайомий з 2017 року, з цього часу і перебуває з ним в дружніх відносинах. Відповідачку за даною адресою не бачив з 2013-2014 року, точно не пам`ятає. Коли був вдома у позивача, приблизно рік чи півтора роки тому, то речей відповідачки там не бачив. Не бачив відповідачку дуже давно, і йому не доходила інформація про те, чи вона приїздила. Позивач за вищевказаною адресою веде господарську діяльність: садить город, робить ремонт. Відповідачка ніким не доводиться позивачу. Років 10 не бачив відповідачку, а до цього вони зустрічалися на районі. В будинку позивача є котел, стіл, стільці, холодильник, кому належить ці речі йому не відомо. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня\~\~\~2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява\~№ 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Під час судового розгляду встановлено, що відповідачка [PERSON] вселилася у спірний будинок на законних підставах, тривалий час проживала в цьому житлі. Відповідачка була зареєстрована у цьому житлі з 16 січня 1998 року (а.с. 20) за згодою колишнього власника [PERSON] , і укладаючи договір купівлі-продажу 57/100 часток житлового будинку 14 грудня 2017 року, позивач мав бути обізнаним та погодився що місце проживання відповідачки залишається зареєстрованим у придбаній ним частині житлового будинку, що вказує на те, що таким чином він визнав право відповідачки, надане попереднім власником житлового приміщення на користування ним. Враховуючи те, що відповідачка не втратила право проживання у придбаній позивачем частині житлового будинку, а сам по собі факт набуття права власності на це житло, обтяжене правом користування ним відповідачкою не може бути підставою для позбавлення її права на житло, передбачене статтею 8 Конвенції. Також оцінка виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції потребує встановлення відповідних обставин, які судом не були установлені, вказує на відсутність відомостей про втрату відповідачки правового інтересу до спірного житла та відсутність правових підстав для позбавлення її права на житло. Так, з огляду на показання свідка [PERSON] вбачається, що за місцем проживання відповідачки залишилися речі, доступ до спірного житлового приміщення відповідачка не мала. Обставини зміни замка в дверях позивач не заперечував в судовому засіданні. Відомості про наявність іншого житла у відповідачку суду не надано. При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Підстави для визнання відповідача, яка в установленому законом порядку зареєструвала у спірному житлі своє місце проживання, такою, що втратила право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали свідчення про те, що тривалий час не бачили відповідачку. Проте ці свідки в будинку, в якому зареєстроване місце проживання відповідачки, або ніколи не були, або були один раз, що вказує на те, що вони не були очевидцями налаштованого побуту відповідачки, а їх пояснення грунтуються лише на тому, що відповідачку тривалий період часу не бачили на вулиці. Такі свідчення суд не може прийняти до уваги як доказ на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки вони не вказують на обізнаність свідків про обставини проживання відповідачки в будинку та добровільності залишення житлового приміщення. За таких обставин, а також з урахуванням того, що відповідачка не має іншого житла, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, спірне житло є єдиними житлом у розумінні статті 8 Конвенції, суд дійшов до висновку про те, що відповідачка не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом з підстав, зазначених у позові. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] .

Outcome: dismissed