Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - позивач) 11.07.2022 звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) з вимогами про визначення місця проживання дитини та просить суд визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за місцем його реєстрації або проживання. Позов мотивований тим, що з 07.09.2016 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Краматорського міського суду Донецької області 04.07.2019. [INFO] у позивача та відповідача народився син [PERSON] . Після розлучення за домовленістю з відповідачем, їх син проживав з відповідачем. Після введення в Україні указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 воєнного стану, відповідач вирішила залишити їх спільну дитину з позивачем, а сама виїхала в невідомому напрямку. Позивач разом з дитиною 18.04.2022 переїхав і мешкає за адресою: [ADDRESS] і став на облік як внутрішньо переміщена особа. Дитина постійно проживає з позивачем, він повністю опікується інтересами і потребами дитини, займається його вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Позивач віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Під час навчального року дитина перебуває на дистанційному навчанні, позивач пояснює дитини навчальний матеріал, перевіряє домашні завдання. Мати дитини протягом цього часу життям дитини не цікавилась. Виходячи з того, що весь цей час дитина проживає з позивачем, який займається його вихованням, навчанням, піклується про сина, який дуже прив`язаний до позивача, а мати, після початку війни, фактично залишила сина. Позивач, виходячи з інтересів сина, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з ним. На підставі викладеного, позхивач звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідач відзиву (пояснень) на позов не надала. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач до суду не з`явився, надав заяву (а.с.62), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач до суду не з`явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила (а.с.67, 69). Представник третьої особи до суду не з`явилася, надала заяву (а.с.48), в якій підтримала висновок органу опіки та піклування, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про судовий розгляд справи (стаття 128 ЦПК), відзиву на позов не подала, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07.09.2016, який розірвано рішенням Краматорського міського суду Донецької області 04.07.2019 (а.с.9-10). [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.11). Неповнолітній [PERSON] проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками від 18.04.2022 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи. Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, як органу опіки та піклування від 08.11.2022 доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] (а.с.50-51 зв.). ІV. Оцінка Суду. Згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 1, 2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст.12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідно до висновку органу опіки та піклування від 08.11.2022 доцільно визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] (а.с.50-51 зв.). У данному висновку вказано, що службою у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради проведено опитування дитини, яка висловила свою думку про те, що вона хотіла б жити разом з батьком (а.с.50 зв.). Враховуючи, що на даний час дитина проживає разом з позивачем, має особисту прихильність до батька, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, а тому суд вважає доцільним визначити місце проживання неповнолітньої дитини з батьком. Суд бере до уваги, що з 2018 року існує спрощена процедура виїзду дитини за кордон, якою може скористатись той із батьків, з яким проживає дитина. Місце проживання має обов`язково підтверджуватись рішенням суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з тим із батьків, який має намір виїздити за межі України з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Так, порядок та підстави виїзду дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків регулюється частиною 5 статті 157 Сімейного кодексу України та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою КМУ №57 від 27.01.1995. Згідно абз.2 п.5 ст.157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей. Отже, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що вимога про визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. При подачі позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. (а.с.1), який підлягає стягненню з відповідача відповідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України. З цих підстав,

Outcome: approved