Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду 29.07.2022 з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених вимог позивачка вказала, що є основним наймачем квартири [ADDRESS] . Крім неї у даному житловому приміщенні зареєстрована донька позивачки - [PERSON] . З травня 2014 року в по теперішній час донька не проживає у дані квартирі, місце її перебування позивачці невідомо, оскільки вони не спілкуються. Реєстрація відповідачки у квартирі за умов фактичного непроживання в ній ставить позивачку у скрутне матеріальне становище, оскільки нарахування платежів за комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих у приміщенні осіб, у зв`язку з чим [PERSON] вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу 29.07.2021 матеріали позову передано в провадження судді Чернової Н.В., яка ухвалою від 21.09.2021 відкрила провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до Розпорядження №1309 від 11.10.2022 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи у зв`язку із перебуванням судді Чернової Н.В. у декретній відпустці. На підставі протоколу від 11.10.2022 матеріали цивільної справи передано в провадження судді Сіденка С.І., який ухвалою від 12.10.2022 прийняв справу до свого провадження. Ухвалою від 23.11.2022 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Департамент адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, виключено виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, зі складу учасників справи. У судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідачка про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, однак до суду не з`явилася, причини неявки не відомі, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення сторін, неявку відповідачки до суду без поважних причин, не подання відзиву, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є квартиронаймачем та мешкає за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №223 від 27.12.2002. Сім`я складається із двох чоловік - [PERSON] та її доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] підтверджується, що матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а.с. 13). Після укладення шлюбу 27.06.2013 із [PERSON] , [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 12). За відомостями виписки з фінансово-особового рахунку № [NUMBER] від 26.06.2021, паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] та довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 16.02.2004 і по теперішній час(а.с. 8-10, 15, 19). При цьому, як слідує із акту від 23.07.202, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , [PERSON] з травня 2014 року не проживає у квартирі [ADDRESS] даного будинку (а.с. 14, 16). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, у зв`язку з чим втратила право користування цим житловим приміщенням. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між членами сім`ї уповноваженого наймача неприватизованого житлового приміщення, у зв`язку з чим регулюються ст.71 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Загальні принципи поняття «житла» визначені, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) від 02.12.2010 (остаточне рішення 02.03.2011). Так у пунктах 40, 42, 43 рішення висловлено наступне: «Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12.06.2008 у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, пункт 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п.55, ECHR 1999-VI). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до положень ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковими умовами для цього є: 1) встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки, та 2) відсутність без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Разом з тим, положеннями ч. 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. З огляду на те, що відповідач [PERSON] в житловому приміщенні, яке наразі перебуває у користуванні позивача, не проживає понад 6 місяців без поважних причин, а саме з травня 2014 року, квартиронаймачем відповідачка [PERSON] не є, дійсне місцезнаходження відповідачки невідоме, в той час як реєстрація її місця проживання створює позивачеві перешкоди в користуванні квартирою, обмежуючи її майнові права, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої позивачем вказаної негаторної вимоги та необхідність її задоволення із визнанням [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (зі змінами), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічні приписи містяться в п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207. При цьому, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки 908,00 грн в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (а.с. 1).

Outcome: approved