Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

28 грудня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] , державного реєстратора підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Мельник Тетяни Іванівни, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Департаменту Одеської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію та приведення приміщення до попереднього стану. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час комісійного обстеження горищного приміщення в будинку [ADDRESS] виявлено факт проведення будівельних робіт з реконструкції квартири [ADDRESS] , шляхом збільшення площі за рахунок приєднання приміщення горища загального користування. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Мельник Т.І. 30.09.2019 року зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 90, 1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , власник зазначеної квартири є [PERSON] . Згідно довідки ФОП [PERSON] показники об`єкту нерухомого майна від 27.12.2018 року, площа зазначеної квартири до поточної інвентаризації склала 41,4 кв.м. та після поточної інвентаризації 90, 1 кв.м. Позивач зазначає, що власником житла не було оформлено жодного дозвільного документу на проведення реконструкції вказаної квартири, не оформлено повідомлення про початок будівельних робіт, дозвільний документ сертифікат по закінченню будівництва, а відтак Відповідачем було проведено реконструкцію квартири [ADDRESS] з порушенням вимог чинного містобудівного законодавства України. Враховуючи той факт, що дозвільні документи у власника квартири взагалі відсутні, підстави для існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису, включені до реєстру на підставі оскаржуваного рішення № 48925324 від 30.09.2019 року відсутні, а відтак наведені обставини є підставою для скасування рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на рухоме майно № 48925324 від 30.09.2019 року, прийняте державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг», Одеська область Мельник Тетяною Іванівною. У зв`язку з вищевикладеним просили скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. за № 48925324 від 30.09.2020 року та зобов`язати Відповідача привести вказану квартиру до попереднього стану відповідно до технічного паспорту № 02-07/13 від 02.07.2013 року. Ухвалою суду від 29 грудня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 04 березня 2021 року від Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР до суду надійшли пояснення по справі. 17 березня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просили скасувати рішення державного реєстратора Мельник Тетяни Іванівни за № 48925324 від 30.09.2020 року про державну реєстрацію змін до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням речових прав на майно набуте внесеними змінами від 30.09.2020 року рішенням № 48925324. Ухвалою суду від 22 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . 05 квітня 2021 року від представника [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що звернення позивача до суду є необґрунтованим та передчасним, оскільки позивачем не дотримано власних процедур, передбачених Порядком взаємодії, затвердженого Рішенням виконкому ОМР № 135 від 29.03.2018 року та відсутній встановлений, у передбаченому законодавством порядку, факт самочинності будівництва. Також зазначили з посиланням на постанову Верховного суду від 20 березня 2019 року по справі № 753/6914/15, що квартира відповідача знаходиться на 4-му поверсі чотириповерхового будинку тобто у багатоповерховому будинку, а відтак норми ст. 376 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин в межах даної справи. 26 травня 2021 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії Наказу Міністерства юстиції України № 1773/5, копії Висновку Колегії Міністерства юстиції з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 05.02.2021 року. 01 червня 2021 року від представника [PERSON] до суду надійшли пояснення, відповідно до яких зазначено, що на підставі Наказу Міністерства юстиції України № 1773/5, рішення державного реєстратора підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Мельник Т.І. № 48925324 від 30.09.2019 року яким було внесено зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно скасовано. Щодо позовних вимог про частині приведення приміщення до попереднього стану то просили їх задовольнити в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 14 липня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 14 липня 2021 року в задоволенні клопотання представника [PERSON] про закриття провадження по справі відмовлено. Ухвалою суду від 23 червня 2022 року визнано обов`язковою явку в судове засіданні представника ПРА ОМР. В судовому засіданні 08 серпня 2022 року з`явився представник [PERSON] та представник [PERSON] . Розгляд справи відкладено через відсутність повноважень Ільчук О.Д. представляти інтереси ПРА ОМР. В судове засідання 12 жовтня 2022 року з`явився представник [PERSON] та представник [PERSON] .. Розгляд справи відкладено через відсутність належного сповіщення представника Позивача. В судове засідання 14 грудня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Учасники справи надали до суду заяви про розгляд справи за відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з грудня 2020 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 29 вересня 2016 року приватним нотаріусом Малицькою С.В. на підставі договору купівлі-продажу (серія та номер: 826, виданий 29.09.2016 року) зареєстровано право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 30 вересня 2019 року державним реєстратором Мельник Т.І. внесено відомості (індексний номер 48925324) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] , а саме внесено зміни до запису на об`єкт нерухомого майна № 150551851101 загальною площею з 41, 4 кв.м. на 90, 1 кв.м. Звертаючись до суду з відповідним позовом, представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, з врахуванням уточнень від 17 березня 2021 року, заявив наступні позовні вимоги: -скасувати рішення державного реєстратора Мельник Тетяни Іванівни за № 48925324 від 30.09.2020 року про державну реєстрацію змін до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням речових прав на майно набуте внесеними змінами від 30.09.2020 року рішенням № 48925324; -Зобов`язати власника квартири [ADDRESS] громадянку [PERSON] привести вказану квартиру до попереднього стану відповідно до технічного паспорту № 02-07/13 від 02.07.2013 року. Так,\~відповідно до\~п.\~4,\~5\~ст.\~175\~ЦПК України\~позовна заява\~повинна містити\~зміст позовних\~вимог:\~спосіб (способи)\~захисту прав\~або інтересів,\~передбачений законом\~чи договором,\~або інший\~спосіб (способи)\~захисту прав\~та інтересів,\~який не\~суперечить закону\~і який\~позивач просить\~суд визначити\~у рішенні;\~якщо позов\~подано до\~кількох відповідачів\~-\~зміст позовних\~вимог щодо\~кожного з\~них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що оскаржуване рішення державного реєстратора Мельник Тетяни Іванівни за № 48925324 від 30.09.2020 року про державну реєстрацію змін до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в матеріалах справи відсутнє. Слід зазначити, що судом на підставі ухвали від 23 червня 2022 року визнано обов`язковою явку Позивача з метою надання пояснень щодо обставин справи, які можуть бути відомі лише представнику позивача, проте Позивачем не було уточнено позовних вимог чи внесено виправлення у відповідні позовні вимоги. Відтак, позивач не надав доказу в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме рішення державного реєстратора Мельник Тетяни Іванівни за № 48925324 від 30.09.2020 року про державну реєстрацію змін до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суд не може прийняти рішення за відсутності безпосередньо оскаржуваного документа та неможливості надати йому оцінку. Згідно правової доктрини, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясування питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Разом з цим, в матеріалах справи є рішення державного реєстратора Мельник Тетяни Іванівни за № 48925324 від 30.09.2019 року про державну реєстрацію змін до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке скасоване на підставі Наказу Міністерства юстиції України № 1773/5 від 20.05.2021 року (а.с. 100). Як вбачається з Висновку колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 05.02.2021 року, мотивуючи скасування рішення державного реєстратора Мельник Тетяни Іванівни за № 48925324 від 30.09.2019 року зазначено, що згідно з відомостями Державного реєстру прав квартира належить на праві власності [PERSON] .. На підставі оскаржуваного рішення державним реєстратором Мельник Т.І. внесено зміни до розділу Державного реєстру прав № 150551851101, а саме додано відомості щодо збільшення загальної та житлової площі квартири, на підставі, зокрема довідки від 27.12.2018 року щодо результатів проведення технічної інвентаризації. Колегією встановлено, що державний реєстратор Мельник Т.М. під час прийняття оскаржуваного рішення належним чином не було перевірено документи на наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, оскільки реєстраційна дія проведена без документу, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Таким чином, оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог в частині скасування рішення державного реєстратора Мельник Тетяни Іванівни за № 48925324 від 30.09.2020 року про державну реєстрацію змін до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням речових прав на майно набуте внесеними змінами від 30.09.2020 року рішенням № 48925324 без задоволення. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання власника квартири [ADDRESS] громадянки [PERSON] привести вказану квартиру до попереднього стану відповідно до технічного паспорту № 02-07/13 від 02.07.2013 року суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною другою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив. Частиною другою статті 383 ЦК України передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Відповідно до наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Згідно з пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 власник наймач (орендар) приміщень житлових будинків має право на: переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через ознаки, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц, від 24 листопада 2021 року у справі № 495/657/18. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Колегія суддів Верховного Суду при розгляді справи №320/1889/17-ц у постанові від 31.05.2021 року, зазначила, що відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову у цій категорії справ (про знесення самочинно збудованого нерухомого майна) необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 20травня 1999 року №687-ХІV«Про архітектурну діяльність» (далі - Закон № 687-ХІV) для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Частиною третьою статті 6 Закону України від 17лютого 2011року №3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) визначені органи архітектурно-будівельного контролю, до яких належать, зокрема, виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. За змістом статті 41 Закону №3038-VI державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється на об`єктах будівництва у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом. Позаплановою перевіркою вважається перевірка, що не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю. Підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, виявлення факту самочинного будівництва об`єкта. Згідно із частиною першою\~статті 38 Закону №3038-VI у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Статтею 34 цього Закону визначено, що замовник має право на виконання будівельних робіт, після закінчення яких об`єкт підлягає прийняттю в експлуатацію, лише після отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Як роз`яснено в пункті 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30березня 2012року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи позови про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках, суди повинні враховувати, що положення\~статті 376 ЦК\~до цих правовідносин не застосовуються. Проте у випадку, коли квартира в такому будинку розташована на першому (цокольному) поверсі й власник здійснив прибудову до неї з одночасним зайняттям частини прибудинкової земельної ділянки, спір повинен вирішуватися відповідно до правил\~статті 376 ЦК України. Позивач просить зобов`язати відповідача привести квартиру до попереднього стану, шляхом приведення квартири до попереднього стану відповідно до технічного паспорту № 023-07/13 від 02.07.2013 року, такою надбудовою як вказує сам позивач є мансарда. У відповідності до п. 7 Порядку взаємодії, за результатами здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, крім акта перевірки, управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради складає протокол, видає припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. Районні адміністрації Одеської міської ради здійснюють заходи щодо виявлення фактів самовільного будівництва або реконструкції та вирішують питання щодо знесення самочинно збудованих об`єктів або приведення самочинно реконструйованих об`єктів у первинний стан шляхом видачі розпоряджень щодо демонтажу об`єктів самочинного будівництва на території відповідного району. Пунктом 8 Порядку взаємодії встановлено, що у разі, якщо суб`єкт містобудування в установлений строк добровільно не виконав вимоги, встановлені у приписі, управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. У випадках виявлення самочинного здійснення внутрішньої реконструкції квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирних будинках, нежитлових будівлях та спорудах, реконструкції приміщень з прибудовою балконів від другого поверху та вище, мансардних поверхів, облаштування огорож, встановлення металевих гаражів без відповідних дозвільних документів, з відповідними позовами до суду звертається відповідна районна адміністрація Одеської міської ради (у разі невиконання розпорядження районної адміністрації). У випадках, передбачених абзацами 2, 3 цього пункту, управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради протягом десяти днів направляє матеріали перевірки до органу, яким має забезпечуватись відповідне звернення до суду з позовом. Таким чином Порядком взаємодії чітко регламентована процедура, яка має передувати зверненню компетентного органу до суду з позовом про приведення самочинно реконструйованих об`єктів у первинний стан шляхом видачі розпоряджень щодо демонтажу об`єктів самочинного будівництва. Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів дотримання вищенаведеної процедури, зокрема видання уповноваженим органом обов`язкового до виконання припису або розпорядження, і як наслідок доказів невиконання такого припису у встановлений строк. Суд погоджується з позивачем в тому, що прибудована мансарда є самочинним будівництвом, оскільки власником житла не було оформлено жодного дозвільного документу на проведення реконструкції вказаної квартири, тобто не оформлено повідомлення про початок будівельних робіт та не оформлено дозвільний документ сертифікат по закінченню будівництва. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом четвертим частини другої статті 16 ЦК України. Оскільки, по суті демонтування надбудови мансарди є знесенням самочинного будівництва, всіх заходів передбачених чинним законодавством, що можуть передувати знесенню вжито не було, то у задоволенні таких вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Outcome: dismissed