Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

03 жовтня 2022 року Управління житлово-комунального господарства, капітального будівництва, комунальної власності та регулювання земельних відносин Жовтоводської міської ради звернулось до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із вищезазначеним позовом, де просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що на адресу виконавчого комітету Жовтоводської міської ради у квітні 2021 року від голови правління ОСББ «М.Грушевського 34» надійшла заява про житлову квартиру за адресою, [ADDRESS] в якій тривалий час ніхто не проживає. На виконання розпоряджень міського голови, 08.07.2021р. та 01.02.2022р. було проведено комісійне обстеження житлового приміщення та складено відповідні акти. За результатами обстеження було встановлено, що у спірній квартирі більше ніж шість місяців ніхто не проживає та не сплачує комунальні послуги. У даній квартирі, яка є комунальною власністю зареєстровано 1 особу, відповідача [PERSON] з яким жодного разу при відвідуванні комісією спірної квартири не вдалося поспілкуватись через його відсутність за адресою реєстрації. Відсутність належного утримання квартири призводить до її руйнації, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 19 жовтня 2022 року було відкрито провадження по справі та вирішено дану цивільну справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 17.11.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, де останній не визнає позовні вимоги, зазначивши, що протягом всього життя був зареєстрований та фактично проживав за вказаною адресою зі своєю родиною. Після смерті своїх рідних був вимушений шукати роботу в іншому місті та знайшов її у м. Запоріжжя. Оскільки, графік та умови його роботи передбачали постійну обов`язкову присутність на робочому місці, він був змушений винаймати там житло. Проте він періодично приїздив за місцем своєї реєстрації та проживав у цій квартирі. Факт наявності за даною адресою заборгованості за житлово-комунальні послуги та його періодична відсутність, на думку відповідача, не можуть бути підставою для позбавлення його права користування квартирою. Факт несплати ним комунальних послуг може бути усунуто ним в добровільному порядку чи у примусовому, шляхом звернення відповідних комунальних установ до суду для стягнення коштів. Також, відповідач зауважив, що жодних підтверджень надсилання вимог чи претензій з боку позивача, які б ігнорувалися ним, до суду самим позивачем не надано. Таким чином, відповідач просить врахувати те, що він вимушено, з поважних причин, припинив проживати в квартирі постійно, проживає тимчасово з поважних причин в іншому місці, не має жодного іншого житла та має інтерес до подальшого проживання в квартирі, а позбавлення його права користування єдиним легітимним його житлом буде непропорційним та надмірним тягарем для нього, що відповідно, є порушенням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Також, відповідач звертає увагу суду, що копію позовної заяви з додатками він отримав за адресою своєї реєстрації, що ще раз доводить факт його проживання там. До відзиву на позов відповідач додав письмові пояснення сусідів, які підтверджують те, що останній періодично проживає у спірній квартирі, однак суд не може прийняти дані докази по справі, як належні та допустимі, оскільки ці особи та факт їх проживання за адресами, вказаними у поясненнях нічим не підтверджуються. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, відповідно до довідки про склад сім`ї № 1/1-650 що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований проживаючим [PERSON] , [INFO] . (а.с.15) Згідно із листом КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» ДОР» від 09.02.2022 року станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. (а.с.17) Відсутність зареєстрованого права приватної власності на спірну квартирою станом на 01.02.2022 також підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с.16) Згідно із доказами, наданими позивачем, зокрема заявою ОСББ «М.Грушевського 34», актами проведення обстеження нерухомого майна з метою виявлення безхазяйного майна на території м. Жовті Води від 08.07.2021 року та 01.02.2022 року квартиронаймач [PERSON] . Вже більше п`яти років не проживає в спірній квартирі, мешкає в м. Запоріжжя де й працює, не використовує спірну квартиру за цільовим призначенням, не сплачує всі комунальні послуги та внески до ОСББ та інші комунальні послуги. (а.с.5-14) Натомість відповідач у своєму відзиві зазначає, що не проживає у спірній квартирі з поважних причин, оскільки працює у м. Запоріжжі, але він навідується до квартири, що перериває строк його тимчасової відсутності, іншого житла, окрім даної квартири не має, та визнання його таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS] порушить його конституційні права та права, гарантовані йому Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~ \~ \~ \~Згідно зі\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. \~ \~ \~ \~Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. \~ \~ \~ \~Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції\~у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. \~ \~ \~ \~ За приписами ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, нежитлові приміщення та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах чи договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Згідно з нормами ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Із роз`яснень, викладених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. \~ \~ \~ \~Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст. 71 ЖК України строки. Вказані вище висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду яка викладена у постанові від 16.12.2020, справа № 571/1292/17. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, ке вона займала перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.10.2018 у справі №490/12384/16. Суд вважає, що докази, додані позивачем до позовної заяви не є належними\~та допустимими\~доказами у справі, оскільки не підтверджують достовірних даних щодо строку відсутності\~\~ [PERSON] \~\~у спірній квартирі та інформації щодо причин його\~не проживання\~у\~спірному приміщенні. Сам факт\~його\~не проживання у\~вказаній\~квартирі та несплата ним комунальних послуг не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до\~статті\~71 ЖК Української РСР підставою\~для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин. Крім того, позивач не аргументував ні мети, яку він переслідував, подавши позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, ні співмірність відповідній меті, а обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції. Тим більше, що відповідач зазначив, що не має іншого легітимного житла, де він міг би зареєструватись проживаючим. Натомість суд вважає причини не проживання відповідача у спірній квартирі поважними, оскільки судом було встановлено, що відповідач припинив проживання у ній вимушено у зв`язку із роботою у іншому місці, але не втратив інтерес до подальшого проживання у спірній квартирі у майбутньому, не має іншого, окрім цього житла, а позбавлення єдиного легітимного житла відповідача, право на яке набуто у встановленому законом порядку, буде непропорційним та надмірним тягарем для нього, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні його позовних вимог з цих підстав. \~ \~ \~ \~У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed