Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що в період шлюбу з відповідачем [PERSON] у квітні 2021 року в м. Київ вони придбали автомобіль марки «Ford Tranzit Connect", державний номерний знак [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я [PERSON] , і є їх спільною сумісною власністю. У липні 2022 року автомобіль вийшов з ладу, у зв`язку з чим чоловік звернувся до [PERSON] для виявлення та усунення неполадок, а 05.08.2022 року їй стало відомо, що [PERSON] продав автомобіль останньому, уклавши договір купівлі-продажу. Згоди на відчуження автомобіля позивач не давала ні в усній, ні в письмовій формі, тим самим відповідач [PERSON] порушив її права співвласника. За таких обставин позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля та зобов`язати [PERSON] повернути його [PERSON] , а [PERSON] - отримані в результаті укладення договору грошові кошти. Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Ухвала про відкриття провадження у справі була вручена учасникам справи. Крім того, відповідачі отримали копії позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачам був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення їм копії ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій зазначає, що позовна заява задоволенню не підлягає, оскільки укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Суду не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, а [PERSON] знав, чи не міг знати, що автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Від позивача надійшла відповідь на відзив, суть якої зводиться до того, що відповідачі давно добре знайомі, вони разом працювали і їх обом було відомо про наявність у кожного з них дружин, і зокрема [PERSON] було відомо, що спірний автомобіль було придбано в період шлюбу, що ним користувалась і позивач, оскільки має посвідчення водія. Однак, він не спитав ні у позивача ні у її чоловіка про згоду на продаж автомобіля. Також зазначає, що через 5 днів після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу вона зателефонувала [PERSON] та повідомила про відсутність її згоди на продаж автомобіля, попрохала повернути його, а взамін віддати гроші, на що останній заявив, що він вже перепродав автомобіль. Просить задовольнити позовні вимоги. Від відповідача [PERSON] також надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позов він визнає повністю. Повідомив, що у нього зламався автомобіль і на початку серпня 2022 року він звернувся до [PERSON] з приводу ремонту, на що останній повідомив, що для ремонту автомобіля потрібні значні кошти і запропонував продати його йому за 3000 доларів США, на що він, не порадившись з дружиною, знаючи, що вона буде проти цього, без її згоди, погодився, хоча знав,що вона теж користується автомобілем та має водійські права. З дружиною питання продажу автомобіля не обговорював, про свій намір не повідомляв. З [PERSON] вони давно знайомі, працювали разом і він знав, що у нього є дружина,і що спірний автомобіль є їх спільною сумісною власністю. Він просив [PERSON] не говорити про продаж автомобіля дружині. 03.08.2022 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, а через декілька днів під натиском дружини повідомив їй про продаж автомобіля, на що вона обурилась і вимагала розірвати договір. Отримані від продаж автомобіля гроші в сумі 3000 грн. не витрачені і він готовий їх повернути [PERSON] , а взамін отримати автомобіль. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість вирішення справи за наявними матеріалами у відповідності до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що 03 серпня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5941/2022/3310612, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] автомобіль марки «Ford Tranzit Connect", державний номерний знак [NUMBER] . Ціна транспортного засобу, що зареєстрований за продавцем 23 квітня 2021 року, складала 49000 грн.. Позивач та відповідач [PERSON] з 23 листопада 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Так, визначення "дрібний побутовий правочин" має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі №320/1897/14-ц від 22.04.2021 року. Установивши, що спірний автомобіль марки «Ford Tranzit Connect", державний номерний знак [NUMBER] , придбаний у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , а відповідачами не спростовано презумпцію спільності вказаного майна, яке відчужене [PERSON] , суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля від 03 серпня 2022 року, оскільки відсутність згоди одного із співвласників - подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним. Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки «Ford Tranzit Connect", то правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового, цей договір підлягав державній реєстрації, а тому потребував згоди позивача як другого із співвласників. Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд дійшов висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10 червня 2020 року у справі №454/2786/17 (провадження №61-975св20), від 01 березня 2021 року у справі №753/10236/14 (провадження №61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] , згідно яких укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від аналогічного висновку, який викладено у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. При цьому, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду(постанова від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18). При цьому, позивач заявляла вимогу про застосування реституції та, як результат, повернути у їх з чоловіком власність спірний автомобіль. Останньою було одночасно пред`явлено позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння у [PERSON] та про визнання недійсним правочину, що є необгрунтованим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої (постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15 та від 18 січня 2017 року у справі №6-2723цс16). За таких обставин, виходячи з вимог вищевказаних Законів та позиції Верховного Суду України, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково та визнати договір купівлі-продажу автомобіля недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено 992,40 грн. судового збору. Зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача по 248,10 грн. з кожного судових витрат по оплаті судового збору.

Outcome: partial