Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] була передана в користування [PERSON] та членам її сім`ї: доньці [PERSON] та сину [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Фактичне користування квартирою здійснюється позивачем та членами його сім`ї. Разом з тим, відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі. Відповідачі, будучи зареєстровані у квартирі, проте нею не користуються у строк понад 6 місяців (з 2012 року) без поважних причин, самовільно змінивши своє фактичне місце проживання, яке наразі позивачу достеменно не відомо. Оскільки відповідачі не беруть участь в утриманні майна за місцем своєї реєстрації, не проживають у квартирі без поважних причин понад 6 місяців, втратили інтерес до житла за місцем своєї реєстрації, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.10.2021 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судових засіданнях позивач та представник позивача позовну заяву підтримали, просили позов задовольнити з викладених у позовні заяві підстав. В подальшому в судове не з`явилися, на адресу Деснянського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подавали. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України за наявними в справі матеріалами та доказами. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява, відповідно до змісту якої вказано, що на неодноразові запрошення [PERSON] не з`явилася, всі направлені листи повернулися із відміткою за закінченням терміну зберігання. Жодних інших засобів зв`язку відповідачів в позовній заяві не зазначено. Відповідно до відповіді Управління освіти Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, малолітній [PERSON] не навчається в жодному закладі освіти Деснянського району м. Києва. Службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не вдалося з`ясувати місцезнаходження дитини, а також отримати пояснення від матері по суті спору. На підставі викладеного, просить розгляд справи здійснювати у відсутність представника Служби. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи. Вислухавши вступне слово сторони позивача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , вивчивши письмові матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, встановив наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Реалізація права на житло має ключове значення не лише для реалізації інших економічних та соціальних прав людини, через які насамперед утілюється конституційна цінність гарантування гідних умов життя для кожної людини, а й для ефективного здійснення кожним прав і свобод особистого й політичного характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що 21.07.1991 року Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім`я [PERSON] та її сім`ю у складі [PERSON] (дочка) та [PERSON] (син) видано ордер № 08201 серія Б на право заняття жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] . З витягу з реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21). Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03)зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України). Позивач на підтвердження доводів позовної заяви долучив копії актів про непроживання особи у житловому приміщенні від 05.04.2021 року, 07.10.2021 року (а.с.16-21). Проте, суд вказані копії актів до уваги не приймає, оскільки останні складені зі слів сусіда [PERSON] та співмешканки позивача [PERSON] , що відповідачі не проживають за адресою [ADDRESS] . Вказані акти складені на [PERSON] та [PERSON] , в той час як відповідачами вказані особи із прізвищами [PERSON] та [PERSON] , крім того надані копії актів не містять відомостей з якого часу вказані в актах особи не проживають за адресою [ADDRESS] . Покази свідка [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки покази останнього не підтверджуються письмовими матеріалами справи. Покази свідка [PERSON] , суд розцінює як покази зацікавленої особи, оскільки остання спільно проживає із позивачем та має спільну дитину, про що свідчить копія свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Копія відповіді Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 26.08.2021 року про відсутність звернень або скарги відносно [PERSON] у Деснянському УП ГУНП у м. Києві та копія відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.08.2022 року не є належними доказами відсутності відповідачів понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано достовірних й достатніх доказів на підтвердження обставин не проживання [PERSON] , [PERSON] більше шести місяців у спірній квартирі у зв`язку із втратою інтересу до житла, а також доказів проживання вказаних осіб за іншою адресою. Щодо позовної вимоги про визнання малолітньої дитини [PERSON] (який на момент ухвалення рішення досяг 11 років) таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому він на даний час зареєстрований, встановивши, що через свій малолітній вік він не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed