Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

У грудні 20202 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відібрання та повернення дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 2002 року вона проживала у цивільному шлюбі з відповідачем, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Однак їхнє подружнє життя із відповідачем не склалося через відсутність між ними взаєморозуміння та постійні сварки, внаслідок чого з 2013 року вони припинили спільне проживання. Дитина залишилася проживати разом із позивачкою та перебувала на повному її утриманні. З 2013 року відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надавав. При цьому позивачка не заперечувала щодо спілкування дитини із батьком. Водночас, коли дитина перебувала в гостях у відповідача, він неодноразово вимагав у позивачки гроші для придбання дитині взуття чи інших речей. Незважаючи на це, позивачка не чинила перешкод у спілкуванні батька з сином, дозволяла забирати його на вихідні та канікули. З часом позивачка створила нову сім`ю з іншим чоловіком та у 2018 році них народилася спільна дочка [PERSON] . Взаємовідносини між новим чоловіком та сином позивачки склалися хороші, для дитини ними були створені всі необхідні умови для проживання та навчання. 21 жовтня 2020 року відповідач, як зазвичай, за попередньою домовленістю забрав сина за місцем свого проживання, за адресою [ADDRESS] на канікули. Після цього позивачка щоденно спілкувалася із сином, підтримувала із ним нормальні відносини, ніяких тривожних ознак дитина у неї викликала. Разом із цим, 26 жовтня 2020 року, у той час, коли позивачка була відсутня за місцем її проживання, туди приїхав відповідач разом із сином та забрав усі речі дитини, залишивши у кімнаті повний безлад. Після цього відповідач ізолював дитину від спілкування з матір`ю та залишив його проживати біля себе, фактично викравши його. З того часу поведінка сина відносно матері повністю змінилася, стала агресивною, дитина не бажає бачитися та спілкуватися із нею, звинувачує її у зловживанні алкоголем, під час телефонних розмов, які відбуваються на гучному зв`язку, позивачка чує як відповідач налаштовує дитину проти неї. Позивачка неодноразово намагалася налагодити відносини із сином та забрати його від відповідача, вона щоденно неодноразово телефонувала сину, писала йому повідомлення у вайбер, приходила до школи, щоб поспілкуватися із ним, однак відповідач і там супроводжував сина та не підпускав її до нього. З 23 листопада 2020 року клас, де навчається син, перебував на самоізоляції через захворювання на Covid-19 одного із учнів. Дізнавшись про це, позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням та вимогами повідомити її про стан здоров`я дитини та просила забезпечити явку сина до лабораторії для проходження відповідного тесту. Однак відповідач не відпустив сина для проходження тесту в лабораторії та в подальшому не повідомив позивачку про те, чи дитині було такий тест зроблено. 25 листопада 2020 року позивачка приїхала до відповідача з метою забрати дитину для проходження тесту на Covid-19, однак відповідач не впустив її до квартири, поводив себе агресивно, висловлювався нецензурною лайкою, внаслідок чого позивачка була вимушена викликати працівників поліції. В їх присутності та в присутності дитини відповідач ображав та штовхав позивачку, побачитися із дитиною так і не дав. Позивачка стверджує, що всі вказані факти в майбутньому можуть призвести до морального зламу дитини, до погіршення його стану здоров`я та повної штучної ізоляції від матері та сестри, що не може не відобразитися на психологічному стані дитини, яка входить до перехідного віку. Відповідач офіційно ніде не працює, згідно витягу з ЄДРПОУ зареєстрований як ФОП, розмір його реальних доходів фактично перевірити неможливо. За сім років їх окремого проживання із позивачкою він жодним чином не приймав участі у вихованні сина, всі їхні поїздки на відпочинок за кордон відповідач завжди сприймав вороже, зі скандалами та погрозами не надавав дозвіл на виїзд дитини до останнього моменту або вимагав за це кошти. Крім того, із довідки, отриманої від Оболонського УП ГУНП у м. Києві, позивачці стало відомо, що стосовно відповідача у 2015 році було відкрите кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст. 125 КК України. Вказані факти, на думку позивачки, свідчать про агресивну поведінку відповідача та його схильність до насилля. Ураховуючи наведене, позивачка просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, за адресою [ADDRESS] , відібрати дитину у відповідача та повернути її матері. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 грудня 2020 року справу передано у провадження судді Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 04 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 02 лютого 2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він заперечив щодо позовних вимог, вказуючи на їх необґрунтованість. Так, відповідач зазначив, що до 2012 року його відносини із позивачкою складалися непогано. За цей час він, як відповідальний батько та чоловік, повною мірою прикладав зусилля для створення та підтримання матеріального і духовного благополуччя родини. Однак їхні погляди на життя із позивачкою стали розрізнятися, позивачка почала зловживати алкогольними напоями та вести аморальний спосіб життя, що призвело до розірвання їхніх відносин у 2013 році за ініціативою самої позивачки. Син сторін [PERSON] на той час перебував у такому віці, коли насамперед потребував материнського піклування та турботи, тому він залишився проживати разом із матір`ю, а відповідач, у свою чергу, здійснював матеріальну допомогу, фізично та морально розвиваючи його як хлопчика. Позивачка ж не змінила своєї поведінки, не припинила вживання алкогольних напоїв, час від часу зникала на декілька днів із дому, залишаючи дитину на догляд сусідів чи своїх батьків. На початку навчання у школі син не мав успіхів, він не приймав участь в роботі на уроках, систематично не виконував домашні завдання, часто пропускав заняття без поважних причин. Мати не приділяла синові належної уваги, не слідкувала за навчальним процесом у школі, не звертала уваги на постійні зауваження вчителя щодо невиконання [PERSON] домашніх завдань, протягом навчання у першому та другому класах дитина майже систематично не відвідувала школу по понеділках. Крім того, позивачка, перебуваючи в нетверезому стані, неодноразово виганяла сина жити до відповідача на тиждень або на місяць, що негативно впливало на його душевний стан, оскільки [PERSON] дуже сильно любив маму і важко сприймав таке відношення до себе. 20 жовтня 2020 року син вкотре зателефонував відповідачу та благав його забрати від матері. Причиною цього стало те, що позивачка, перебуваючи у стані сп`яніння, насварила його за гроші, витрачені на лимонад, якими він пригостив своїх друзів, та в образливих висловлюваннях знову сказала йому йти жити до батька. Приїхавши за місцем проживання позивачки, відповідач виявив, що остання перебувала у стані сп`яніння та не здатна адекватно реагувати на оточуючу обстановку, після чого він забрав сина до себе. 26 жовтня 2020 року відповідач із сином приїхав до помешкання, де він проживав із матір`ю, щоб забрати усі речі сина та підручники для школи. Двері їм відчинив співмешканець позивачки, який не заперечував проти цього та впустив їх до квартири. Зайшовши до квартири, відповідач побачив там повний безлад, у кімнаті сина були розкидані речі та стояв різкий запах сечі. Відповідач із сином зібрав книжки, речі, які змогли знайти, та комп`ютер, який відповідач йому подарував. В той день позивачка із сином не спілкувалася, а зателефонувала йому лише 29 жовтня 2020 року, перебуваючи у стані сп`яніння, та викликала поліцію з приводу того, що відповідач у неї викрав сина. Відповідач стверджує, що він не проти спілкування [PERSON] із матір`ю, не вчиняє дій, які б перешкоджали їхньому спілкуванню, та навіть постійно про це каже синові. Однак син відмовляється не те, що бачитися зі своєю мамою, а й навіть спілкуватися із нею по телефону, він не відповідає на її дзвінки та сам каже відповідачу, щоб він не змушував його це робити. Після будь яких намагань матері побачитися та поспілкуватися із сином він стає виснаженим та пригніченим, [PERSON] почав соромитися своїх маму та бабусю, які приходячи до школи, своїм способом життя та поведінкою соромлять та принижують його гідність перед іншими дітьми та викладачами. Тривале перебування в умовах такого морального навантаження негативно впливає на дитину, спричиняє розвиток у нього певних комплексів та страхів, погано позначається на його фізичній та розумовій активності, дитина постійно перебуває у стані емоційного напруження, що виснажує його та може мати наслідки у вигляді погіршення стану здоров`я. З метою захисту прав та законних інтересів дитини відповідач із відповідною заявою звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Відповідно до висновку психологічного обстеження №07 від 14 січня 2021 року, складеного за ініціативою Служби, психологом було встановлено, що [PERSON] подобається жити з батьком, він категорично виключає можливість повернення жити до матері, свій переїзд проживати до батька сприймає як постійний завершений факт, дитина в майбутньому не вбачає можливості відновлення відносин з матір`ю. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що задля збереження психоемоційного стану та стану здоров`я в цілому син має проживати саме із ним. При цьому відповідач вказує, що він працює та має достатній заробіток, має час для спілкування та занять із сином, створює всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, гармонійного розвитку його особистості. Проживаючи із ним, син займається спортом, відвідує секції кікбоксингу та басейн. З огляду на вищезазначені обставини відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 03 лютого 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на ті ж обставини, що наведені ним у відзиві на первісний позов. Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відібрання та повернення дитини. В судовому засіданні 11 березня 2021 року представником [PERSON] - адвокатом Каланчук Л.М. подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , вказуючи на його необґрунтованість та недоведеність доводів останнього належними та допустимим доказами. 18 серпня 2021 року в судовому засіданні представником третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації Бойко М.В. надано суду висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання даного спору. Ухвалою суду від 17 січня 2022 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 21 грудня 2022 року позивач-відповідач [PERSON] та її представник адвокат Каланчук Л.М. вимоги первісного позову підтримали у повному обсязі та просили відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] з підстав, наведених у позовній заяві [PERSON] та відзиві на зустрічний позов. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримав та просив відмовити у задоволенні первісного позову з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві та його відзиві на позов [PERSON] . Представники третіх осіб у справі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином. При цьому суд приймає до уваги, що в матеріалах справи міститься декілька заяв, поданих до суду представником третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про розгляд справи за відсутності вказаного органу опіки та піклування. Крім того, суд враховує, що представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації безпосередньо приймала участь у судовому засіданні 18 серпня 2021 року, в ході якого нею було надано усні пояснення, а також подано до суду висновок вказаного органу опіки та піклування щодо розв`язання даного спору. Із урахуванням наведеного, заслухавши думку присутніх учасників справи, суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності представників третіх осіб. З огляду на те, що на час розгляду справи у Подільському районному суді міста Києва відбулося аварійне відключення електропостачання, суд, із урахуванням думки сторін та поданих ними відповідних письмових клопотань, провів судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання відповідача-позивача [PERSON] про допит в судовому засіданні малолітнього [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, а також думку малолітньої дитини, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, з 2002 року [PERSON] та [PERSON] проживали у цивільному шлюбі. Спільне проживання сторін було припинене у 2013 році. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Так, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 17 лютого 2010 року, батьками [PERSON] , [INFO] , вказані [PERSON] та [PERSON] . Встановлено також, що після припинення спільного проживання сторін у 2013 році дитина, за їхньою спільною згодою, залишилася проживати разом із позивачкою, за адресою [ADDRESS] . Відповідач з того часу проживає окремо, за адресою [ADDRESS] . 20 жовтня 2020 року відповідач забрав малолітнього сина за місцем свого проживання та на даний час дитина продовжує проживати разом із ним за вищевказаною адресою. Вказані обставини визнаються сторонами та не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України. Обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд не має. Разом із цим, як з`ясовано судом, після припинення спільного проживання між сторонами постійно відбуваються сварки та конфлікти, у тому числі щодо визначення місця проживання їхнього малолітнього сина [PERSON] . Після переїзду дитини 20 жовтня 2020 року на постійне проживання до відповідача сторони перебувають у постійному, триваючому конфлікті, у зв`язку з чим вони звернулися із вказаними позовами до суду. При цьому судом враховується, що в ході судового розгляду сторонам неодноразово надавалася можливість укласти мирову угоду щодо розв`язання даного спору, однак укласти таку угоду сторонам не вдалося. Вирішуючи доводи сторін, наведені ними в обґрунтування їхніх вимог та заперечень, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч. 6 ст. 7 СК України). Згідно з ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ (789-12) від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Таким чином, законодавством визначена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини та, відповідно, рівність прав та обов`язків дитини щодо батьків, а також те, що визначальну роль при вирішенні питань про місце проживання дітей з одним з батьків повинні відігравати найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Вони зобов`язані піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіті, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються фізичні покарання дитини батьками. Згідно із ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до положень ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Спір щодо місця проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08.07.2003, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року). У п. 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden від 27.11.1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. При вирішенні спору суд, відповідно до ч .4 ст. 263 ЦПК України, бере до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року по справі № 402/428/16-ц. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 14 квітня 2021 року по справі № 716/591/19. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У відповідності до ст. 161 СК України при вирішенні даного спору суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Так, як встановлено судом із пояснень сторін та досліджених в судовому засіданні доказів, тривалий час, а саме з 20 жовтня 2020 року малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком, активну участь у навчанні та вихованні сина приймає саме батько, він піклується про належне матеріальне забезпечення життя дитини та її гармонійний особистісний розвиток. Будь які спроби матері налагодити спілкування із дитиною виявляються невдалими, дитина на жодний контакт із нею не йде. З`ясовано також, що батько дитини працює, має стабільний дохід, у квартирі за місцем його проживання створені всі належні умови для нормального життя та навчання дитини. Вказані обставини судом також з`ясовані із пояснень малолітнього [PERSON] , думка якого була вислухана судом безпосередньо в судовому засіданні. Із пояснень дитини судом, зокрема, встановлено, що він категорично не бажає не лише бачитися, а й взагалі спілкуватися із матір`ю. Таке негативне ставлення дитини до матері зумовлене наявністю у нього образ за минулі ситуації, пов`язані із попередньою поведінкою матері. Дитина висловила своє безумовне та беззаперечне бажання проживати разом із батьком, вказуючи на те, що з жовтня 2020 року саме батько піклується про нього, забезпечує його усім необхідним, допомагає йому у навчанні, батько надав йому можливість займатися спортом та створив усі необхідні умови для його проживання, навчання та розвитку. З огляду на безкомпромісну позицію дитини щодо вирішення даного спору судом визнано за недоцільне проводити допит в якості свідків інших осіб, щодо яких судом попередньо було постановлено відповідну ухвалу. Суд наголошує, що існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. За правилами ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Із висновку Органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-5854 від 12 серпня 2021 року вбачається, що вказаний орган опіки вирішив за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд не вбачає підстав для непогодження із висновком органу опіки та піклування, оскільки, як вбачається зі змісту висновку, він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування, з урахуванням ставлення батька до малолітнього сина, який любить свою дитину, створив належні умови для його проживання та розвитку, забезпечує його та бажає щоб дитина розвивалась, його матеріальну можливість створити сприятливі умови щодо всебічного розвитку, органом опіки та піклування вирішено за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батьком. На підставі викладеного, а також зважаючи на думку малолітнього [PERSON] , яка була ним висловлена у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її спільне проживання саме з батьком. Разом із цим, суд наголошує на тому, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Мати, яка проживає окремо від дитини, зобов`язана брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи її ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до матері, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Батько, який проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21). Окремо суд звертає увагу сторін на наявний в матеріалах справи висновок психологічного обстеження дитини №07 від 14 січня 2021 року, складений практичним психологом У. Катаєвою за ініціативою Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, яким батькам дитини рекомендовано: 1) відновити спілкування у питаннях, пов`язаних із дитиною, домовитися щодо місяця проживання дитини, організації зустрічей того з батьків, з ким не проживає дитина, з дитиною тощо, за необхідності - скористатися послугою сімейної медіації; 2) матері дитини на даний час, враховуючи категоричну позицію дитини, не наполягати на переїзд дитини до неї, відновлювати спілкування з дитиною поступово, з врахуванням на те бажання самої дитини та за умови проговорення минулих ситуацій, у зв`язку із якими дитина відчуває образу, що сприятиме поступовому відновленню довіри у їх взаємовідносинах; 3) батькові дитини не допускати негативних оцінок про особистість матері дитини в присутності дитини, що негативно впливає на психіку дитини. Таким чином, проаналізувавши встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, виходячи із засад справедливості та захисту прав малолітньої дитини, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відібрання та повернення дитини слід відмовити, тоді як зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом - [PERSON] підлягають стягненню понесені останнім витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved