Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 14.12.2020 з позовною заявою, уточнивши її востаннє 28.01.2022, в якій просив суд визнати договір дарування від 08.02.2012 недійсним. В обґрунтування позову позивач вказує, що 15.11.1996 він уклав шлюб з [PERSON] , після чого дружина дівоче прізвище « [PERSON] » змінила на « [PERSON] ». Під час обміну паспорту відповідачка отримала паспорт, де її прізвище було вказано як « [PERSON] ». Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 03.02.2005 було укладено кредитний договір №1/036-МК та додаткову угоду до нього №1 на суму 30\~000,00 доларів США строком до 03.02.2008. У забезпечення зобов`язань за даним договором, крім договору іпотеки та застави між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , 22.09.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки №1/036-МК/5. Позивача було використано та введено в оману, що для нього не буде ніяких проблем по кредиту, і він не знав про наслідки. Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 02.02.2012 винесено заочне рішення по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитом. Після винесення рішення виникла небезпека у вигляді арешту майна та подальшої його реалізації банком, для єдиного нерухомого майна позивача у вигляді 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що йому належала на праві приватної власності. В даній квартирі позивач мешкав разом із дружиною та сином. На той час у подружжя були добрі стосунки і позивач запропонував переоформити квартиру на дружину задля збереження житла. У подальшому вищевказане рішення суду було оскаржено у судах вищої інстанції. Під впливом важких та тяжких обставин для позивача та в інтересах сина, з метою збереження квартири, 08.02.2012 [PERSON] та [PERSON] оформили договір дарування нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепою Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №291. Однак в договорі дарування прізвище відповідачки було вказано як « [PERSON] », відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу. Таким чином, правочин з дарування квартири відбувся за недійсним паспортом відповідачки, оскільки через невірне написання її прізвища, виданий паспорт підлягав обміну та знищенню. 14.08.2020 відповідачка шляхом обміну отримала новий паспорт у вигляді ID картки, в якій її прізвище було вже написано вірно, як « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Державну реєстрацію нотаріально посвідченого договору дарування відповідачка зробила тільки 24.07.2020 після того, як у сім`ї відбувся конфлікт. Відповідачка подала у вересні 2020 року позов про розірвання шлюбу, а 07.12.2020 рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб розірвано. У зв`язку з недійсністю паспорту громадянина України, що був наданий приватному нотаріусу, відповідачка не мала права та законних підстав вчиняти правочин та оформлювати договір дарування 08.12.2012. Загроза втратити житло через борги спонукали позивача укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах, позбавивши себе єдиного житла, що є підставою для визнання цього договору дарування недійсним відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України, та змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу 14.12.2020 матеріали позову передано в провадження судді Гриня Н.Є. Ухвалою суду від 12.01.2021 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Представником відповідачки адвокатом Ліфшиць З.О. 08.02.2021 подано заяву, в якій вона просить застосувати строки позовної давності, та 12.02.2021 відзив на позовну заяву, де вона просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Свої заперечення представник мотивував тим, що позивач уклав договір дарування з власної волі, яку підтвердив у нотаріуса під час його укладання. Позивачем не надано жодних доказів того, що він був під впливом важких обставин, та документів, на які він посилається в позові на підтвердження вказаних ним обставин (а.с. 33-34, 42-44). На підставі Розпорядження №115 від 28.09.2021 проведено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із закінченням строку повноважень судді Гриня Н.Г. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу від 28.09.2021 справа розподілена судді Євтушенку О.І., який ухвалою від 04.10.2021 прийняв справу до свого провадження. Ухвалою від 11.02.2022 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду по суті. На підставі Розпорядження №40 від 03.05.2022 у зв`язку з увільненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя на час проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, проведено повторний автоматизований розподіл справи. За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу від 03.05.2022 справа розподілена судді Попову В.В. Ухвалою від 10.08.2022 задоволено самовідвід судді Попова В.В. від розгляду зазначеної цивільної справи. На підставі протоколу від 15.08.2022 матеріали цивільної справи передано в провадження судді Сіденка С.І., який ухвалою від 16.08.2022 прийняв справу до свого провадження. Представником позивача у судовому засіданні 11.10.2022 подано заперечення щодо застосування строків позовної давності, в якому він зазначає, що у позивача право на позов виникло після того, як він довідався, що після розірвання шлюбу, припинення сумісного проживання він втратив можливість розпоряджатися та користуватися єдиним житлом, яке був змушений подарувати дружині задля збереження майна для сім`ї (а.с. 133). Ухвалою суду від 11.10.2022 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Мазепу Наталю Миколаївну. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, вказаних у ньому. У подальшому до судового засідання позивач та його представник не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, заяв та клопотань від них не надходило. Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. У подальшому, кожна окремо, подали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, на підставі наявних у справі доказів. Третя особа до суду не прибула, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, заяв та клопотань від неї не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши пояснення сторін та їх представників, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 15.11.1996 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Саксаганської районної ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області зроблено актовий запис № 695. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 11). Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепою Н.М. 08.02.2012 посвідчено договір дарування, зареєстровано в реєстрі за №291, за яким [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] належну йому двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-14). Позивач зазначає, що договір дарування на вказану житлову квартиру вчинено з метою збереження майна, на підтвердження чого ним надано заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2012 по справі №2-3400/21 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яким з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 696\~656,10 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1/036-МК від 03.02.2005 (а.с. 50-51, 60-61). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2012 заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2012 скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 52-55, 62-65). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.11.2012 касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2012 залишено без змін (а.с. 56-59, 66-69). Крім того, позивач як на підставу визнання договору дарування недійсним зазначає те, що відповідачка не мала права вчиняти даний правочин, маючи недійсний паспорт громадянина України, оскільки він підлягав обміну через розбіжності у написанні її прізвища. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частина п`ята статті 203 ЦК України визначає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Такий правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У постановах Верховного Суду України: від 19.10.2016, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі №359/1654/15-ц містяться такі висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. У фіктивних правочинах воля сторін не відповідає зовнішньому їх прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц зазначає, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичом з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». Згідно з ч. 2 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в іншій формі. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив своє майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Як встановлено рішеннями Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.02.2012 та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2012, по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, що 03.02.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», який надалі змінив свою назву на ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір №1/036-МК, відповідно до якого [PERSON] надано кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії у розмірі 30\~000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 16% річних строком до 03.02.2008. У забезпечення зобов`язань, взятих на себе [PERSON] , між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки №1/036-МК/5, згідно з яким останній поручився перед позивачем за виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором. [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 30.08.2011 утворилася заборгованість у розмірі 87\~409,88 доларів США, що еквівалентно 696\~656,10 грн. Таким чином, [PERSON] , відчужуючи 08.02.2012 належну йому квартиру [ADDRESS] , своїй дружині [PERSON] , був обізнаний про наявність невиконаних зобов`язань з повернення кредитних коштів у розмірі 696\~656,10 грн, передбачав можливе стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за договором поруки. Зокрема, позивач усвідомлював негативні наслідки для себе у зв`язку із задоволенням позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків. Такі дії [PERSON] не можна визнати добросовісними у розумінні п. 6 ч. 1 та ч. 3 ст. 3 ЦК України. Позивач вказує, що лише після виникнення конфлікту у шлюбних відносинах відповідачка здійснила Державну реєстрацію нотаріально посвідченого договору дарування, на підтвердження чого надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №217705319 від 24.07.2020 (а.с. 15). У судовому засіданні встановлено, що сторони правочину не вчиняли будь-яких дій на виконання даного правочину. Фактично житлова квартира не передавалася [PERSON] , сторони не змінювали звичайний спосіб життя, зареєстровані та проживають в ній, що свідчить про наявність умислу всіх сторін правочину щодо укладання договору без наміру (цілі) на утворення правових наслідків, передбачених договором. Таким чином, при укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених цим правочином. Дії сторін, вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховування майна від звернення стягнення при виконанні в майбутньому рішення суду про стягнення заборгованості з [PERSON] , а тому правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі, а тому цей договір необхідно було б визнати недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Щодо тверджень позивача, що відповідачка не мала права вчиняти даний правочин, маючи недійсний паспорт громадянина України, суд зауважує, що будь-яка помилка по своєму індивідуальна і у кожному конкретному випадку має аналізуватися через призму правової природи договору, який виник між сторонами. Як вбачається з договору дарування від 08.02.2012, у ньому вказані відомості щодо обдаровуваної [PERSON] , податковий номер [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 20.10.2004 Саксаганським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 29.10.2004 Саксаганським РВ КМУ ГУМВС України, прізвище відповідачки [PERSON] вказано як « [PERSON] » (а.с. 7). Державною податковою адміністрацією України відповідачці видано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера [NUMBER] , де її прізвище зазначено як « [PERSON] » (а.с.9). Після зміни відповідачкою паспорту та отримання його 14.08.2020 у вигляді ID картки за № [NUMBER] , виданого органом 1229, її прізвище вказано як « [PERSON] ». Реєстраційний номер облікової картки платників податків, зазначений як [NUMBER] . (а.с. 10). Суд вважає, що наявність такої помилки не є підставою для визнання договору недійсним, що було неодноразово зазначено Верховним Судом, зокрема у постанові від 14.03.2018 у справі №302/27/17. Щодо застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-75цс15 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину». Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування (п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Аналогічні положення містить і ст. 728 ЦК України, якою передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся з позовом про визнання договору дарування недійсним, отже, до таких вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки. Оспорюваний правочин нотаріально посвідчений приватним нотаріусом, сторонам договору дарування роз`яснені положення статей 215, 216, 220, 225, 229, 235, 717-728 ЦК України. Вказані обставини у своїй сукупності не дають підстав вважати, що [PERSON] з 08.02.2012, тобто з дати вчинення оспорюваного правочину, не знав та не міг знати про порушення своїх прав як власника квартири. Отже, саме з часу вчинення оспорюваного правочину [PERSON] довідався або мав фактичну можливість довідатися про порушення свого права, та саме від часу укладення договору - 08.02.2012, розпочався перебіг позовної давності. Крім того, 28.11.2012, після розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» загроза втратити житло через борги, що спонукало позивача укласти договір дарування квартири, минула, про що позивачеві було відомо. Таким чином, оскільки право на позов у [PERSON] виникло з 08.02.2012, звернувшись до суду із позовом 14.12.2020, останній пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. При цьому, в порушення вимог процесуального закону позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вище наведених обставин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed