Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про захист прав споживачів та визнання недійсним договору. Свої вимоги мотивував тим, що 08 вересня 2017 року між нею та ТОВ «ЖК «Нові Теремки» укладено договір купівлі-продажу майнових прав щодо квартири [ADDRESS] . На виконання даного договору нею сплачені кошти в розмірі 10\~937,04 дол.США. На дані правовідносини поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», за яким продавець зобов`язаний не включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. П.6.2 договору має бути визнаний судом недійсним саме через порушення відповідачем вимог законодавства про захист прав споживачів. Вважає, що така вимога обмежує її права, як споживача, щодо продавця у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем договірних зобов`язань. Оскільки п.6.2 договору не відповідає чинному законодавству, строки введення об`єкту в експлуатації відповідачем значно порушені, тому ТОВ «ЖК «Нові Жуляни» мають сплатити розмір неустойки (пені), визначений ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме станом на 14 травня 2021 року 3\~300\~119,23 грн. Але вона вважає за необхідне пред`явити позов лише на частину належних їй вимог, а саме на суму неустойки (пені) у розмірі 284\~396,74 грн. Просила суд: визнати недійсним п.6.2, укладеного між сторонами договору №45/02-11 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 08 вересня 2017 року; стягнути з ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» на користь [PERSON] неустойку (пеню) у розмірі 284\~396,74 грн. 13 вересня 2021 року до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності представника відповідача ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки», оскільки договір укладений між сторонами ще в 2017 році, а позов надійшов в 2021 році з пропуском строку позовної давності. 13 вересня 2021 року до суду надійшов відзив. Не погоджуючись з доводами позову, представником ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» вказано, що умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав сторони погодили відповідальність за порушення своїх зобов`язань, а саме п.6.2. Тому посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим. Оскільки договором встановлений орієнтований строк введення в експлуатацію, тому у діях товариства відсутній склад цивільно-правового порушення, що виключає застосування відповідальності у вигляді пені. Жодних обґрунтованих доводів щодо недійсності п.6.2 договору позивачка не навела та не надала відповідних доказів. Просив відмовити в задоволенні позову. 29 листопада 2021 року представник позивача подав заяву щодо застосування норм права до спірних правовідносин та врахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі №559/1605/18, від 20 травня 2021 року по справі №607/1569/19. Відповідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 17 травня 2021 року, справу передано до провадження судді Волчка А.Я. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду в судовому засіданні. 25 липня 2022 року представник позивача направив до суду заяву про відвід судді Волчка А.Я., у задоволенні якого відмовлено ухвалами від 27 липня 2022 року (суддя Волчко А.Я.) та від 02 серпня 2022 року (суддя Дубас Т.В.). Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2022 року [PERSON] задоволено заяву про самовідвід судді Волчка А.Я. Відповідно до протоколу автоматизованого повторного розподілу справ від 02 вересня 2022 року, справу передано до провадження судді Пінкевич Н.С. У судове\~засідання представник\~позивача не з`явився. Представник позивача направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. У судовому засідання представник відповідача ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки» проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При розгляді справи встановлено, що 08 вересня 2017 року між ТОВ Житловий комплекс\~«Нові Жуляни»\~та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] . За даним договором [PERSON] зобов`язувався прийняти у власність майнові права на квартиру [ADDRESS] (на даний час Фастівський район) Київської області. Відповідно до положень ст. ст. 626,628,629,638-640 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає і суті договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. П.6.2 договору встановлено, що у разі недотримання орієнтовного строку прийняття обєкта будівництва понад три місяці від орієнтовного строку прийняття обєкта будівництва в експлуатацію (п.2.4 договору) продавець сплачує пеню покупцю у розмірі 0,1% від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення. За перші три місці прострочення періоду прострочення від орієнтовного строку прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію, пеня не нараховується та не сплачується. Звертаючись до суду з позовом позивач також указувала на те, що кредитор не має права включати у договір умови, які є незаконними та створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, що є підставою для визнання вказаного положення договору недійсними на підставі ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що п.6.2 договору, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] , ознайомилась та погодилась з його умовами, а тому, проаналізувавши умови договору та встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність в оскаржуваному пункті несправедливих умов. З матеріалів справи вбачається, що договір укладений у письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами, тобто відповідає вимогам закону. Порушення строків введення об`єкту в експлуатацію не може автоматично впливати на дійсність умови договору. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що погоджена сторонами умова про відповідальність продавця відповідає вимогам законодавства. За ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Так як в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умови договору п.6.2 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, без їх доведення в розрізі положень ст.\~ст.76-81 ЦПК України, і спростовуються самим змістом договору, то суд не вбачає підстав для визнання спірного положення договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203,\~215\~ЦК України, ст.ст.11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 Цивільного процесуального кодексу України. За ч.1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Згідно з ч.1\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч.ч.1, 3\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Посилання позивача на висновки Верховного Суду, суд до уваги не приймає, оскільки ними врегульовано не подібні правовідносини. Доводи позивача про несправедливість та невідповідність закону умови укладеного між сторонами договору не доведені, тому в частині визнання умови договору недійсною, суд відмовляє. Щодо стягнення пені слід вказати наступне. Відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав, ТОВ «Житловий комплекс\~«Нові Теремки»зобов`язувався передати у власність [PERSON] , а [PERSON] зобов`язувалася прийняти у власність майнові права на квартиру, оплатити ціну таких прав в порядку та на умовах, визначених договорами. Відповідно до п. 1.4. договорів, майнові права на квартиру за цим договором передаються від продавця покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі квартири (як сукупності майнових прав) (надалі -"акт прийому-передачі"), який є невід`ємною частиною цього договору. Акт прийому-передачі підписується сторонами після прийняття в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта будівництва, у строк, визначений продавцем та за умови повного виконання покупцем своїх зобов`язань за цим договором. Факт повної оплати покупцем ціни майнових прав на квартиру буде підтверджуватися наданням довідки згідно з п. 5.2.4 цього договору. Квартира (як сукупність майнових прав) переходить від продавця до покупця після підписання акту прийому-передачі. За умовами договору позивач зобов`язаний сплатити вартість майнових прав на квартиру, що згідно п. 3.1. договору становить 284\~396,74 гривень та еквівалентно 10\~936,99 доларів США. Відповідно п.2.4 договорів орієнтовним строком прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію є 31 грудня 2018 року. Продавець має право в односторонньому порядку змінити строк будівництва, а також в односторонньому порядку змінити термін прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва на строк до шести місяців, і це не буде вважатись порушенням умов цього договору. П.6.2 договорів передбачає, що у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об`єкту будівництва понад три місяці від орієнтовного строку введення об`єкту будівництва в експлуатацію (п.2.4 договору), відповідач сплачує пеню позивачеві у розмірі 0,1% від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення. За перші три місяці періоду прострочення від орієнтовного строку прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію, пеня не нараховується та не сплачується. Суд не погоджується з доводами позивача, що умовами договору фактично визначено строки, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У частині 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ч.1ст.509 ЦК України визначають, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії ( негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За правилами ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Беручи до уваги викладене та положення укладеного договору, суд вважає, що строк прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 08 вересня 2017 року конкретно не визначений, так як в п. 2.4. договору зазначена не конкретна, а орієнтовна календарна дата прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. І особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови (в тому числі й позивач, яка підписала саме такі умови). Також, суд приймає до уваги при постановленні рішення положення ст. 39 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності» якою передбачено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними ст. 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що момент виконання зобов`язань відповідача, за порушення яких передбачена цивільно-правова відповідальність, договором конкретно не визначений. Відповідно до п. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Предметом розгляду цивільної справи № 369/6303/19 у відповідності до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року, було стягнення пені з ТОВ «Петрівський Квартал 2» за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Правовідносини між сторонами в даній справі є аналогічними правовідносинам сторін у справі № 369/6303/19. Так як пунктом 2.4. договору у справі №369/6303/19 встановлено орієнтовний строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації, пунктом 6.2. встановлено, що у разі недотримання орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва понад три місяці від орієнтовного строку прийняття об`єкта будівництва до експлуатації (пункт 2.4. договору) продавець сплачує пеню покупцю в розмірі 0,1 % від суми ціни майнових прав на квартиру за кожен день прострочення. Верховним Судом наголошувалося на тому, що строк прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі конкретно не визначений, у пункті 2.4. договору зазначена не конкретна, а орієнтовна календарна дата прийняття об`єкта будівництва до експлуатації. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 757/39364/15-ц (провадження 61-5917сво18) також зробив висновок, що відповідач вважається таким, що виконав взяті на себе зобов`язання щодо передачі майнових прав позивачу як покупцеві після сукупного настання подій - введення будинку до експлуатації, отримання сертифіката відповідності закінченого будівництвом об`єкта та повного розрахунку покупцем з компанією після обмірів бюро технічної інвентаризації. Оскільки позивачем виконано свої зобов`язання, а відповідачем не виконані в повному обсязі, тому у відповідача не виникло обов`язку передати позивачу майнові права на квартиру, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення пені. Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 752/7721/15-ц (провадження № 61-4139св18). Таким чином, суд з урахуванням вказаних норм матеріального права та релевантної судової практики приходить до висновку, що термін прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначений, вказана орієнтовна дата, з урахуванням того, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правих відносин, вказував на відсутність підстав вважати, що відповідач вчинив цивільно-правове порушення відносно позивача, а це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені) з ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки». Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed