Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

в січні 2022 р. представник позивача - адвокат Рижов М.Г., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з наступними позовними вимогами: зобов`язати керівника відповідача ТОВ «ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ ТРЕЙД» скласти наказ про звільнення позивача [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП, з формулюванням «звільнити за власним бажанням», та ознайомити з ним, надати позивачу завірену належним чином копію; стягнути з відповідача на користь позивача не виплачену заробітну плату за період з 07.12.2020 по 30.03.2021 в розмірі 42064,95 копійок, сплативши встановлені соціальні внески та податки з заробітної плати; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в зв`язку з невидачею трудової книжки, починаючи з 30.03.2021 року по день ухвалення судом рішення, виходячи із середньоденного заробітку позивача, який складає 365,79 гривень; зобов`язати відповідача видати позивачу трудову книжку (або її дублікат); стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 2000,00 гривень, що складаються з витрат на правову допомогу. В обґрунтування\~позову вказано,\~що 07.12.2020\~ [PERSON] \~була влаштована\~Запорізьким міським\~центром зайнятості\~до ТОВ\~«ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ\~ТРЕЙД» на\~посаду бухгалтера.\~Під час\~прийому на\~роботу позивач\~передала відповідачу\~свою трудову\~книжку,\~яку останній\~прийняв у\~неї на\~зберігання на\~час її\~працевлаштування у\~відповідача.\~Працюючи в\~ТОВ «ТЕХНОСИНТЕЗ\~ХОЛДІНГ ТРЕЙД»\~протягом грудня\~2020\~року по\~березень 2021\~року,\~та сумлінно\~виконуючи свої\~обов`язки,\~передбачені її\~посадою,\~ [PERSON] \~не отримала\~жодного разу\~заробітну плату,\~хоча,\~відповідно до\~відомостей Пенсійного\~фонду України\~про застраховану\~особу,\~їй щомісячно\~нараховувалася заробітна\~плата у\~розмірі:\~в грудні\~2020\~року \~7017,2\~грн.,\~в січні\~2021\~року \~13466,00\~грн.,\~в лютому\~2021\~року \~12928,00\~грн.,\~в березні\~2021\~року \~8653,75\~грн.\~При цьому\~керівник товариства\~постійно обіцяв\~позивачу виплатити\~всю нараховану\~їй заробітну\~плату,\~але не\~робив цього.\~У зв`язку\~з невиконанням\~роботодавця законодавства\~про працю,\~в тому\~числі через\~порушення термінів\~виплати заробітної\~плати,\~ [PERSON] \~25.03.2021\~року звернулася\~до відповідача\~із заявою\~про звільнення\~її з\~30\~березня 2021\~року за\~власним бажанням\~відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~38\~КЗпП України,\~а також\~з вимогою\~виплати їй\~вихідної допомоги\~в розмірі,\~передбаченому ст.\~44\~КЗпП та\~провести остаточний\~розрахунок у\~строки,\~передбачені ст.\~116\~КЗпП України,\~та з\~заявою про\~видачу їй\~трудової книжки.\~Однак відповіді\~від ТОВ\~«ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ\~ТРЕЙД» вона\~не отримала,\~трудова книжка\~їй повернута\~не була.\~Натомість,\~не дивлячись\~на подану\~25.03.2021\~року заяву\~про звільнення\~за власним\~бажанням,\~ [PERSON] \~отримала лист\~за підписом\~заступника фінансового\~директора ТОВ\~«ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ\~ТРЕЙД» Малай\~О.І.\~від 26.05.2021\~за вих.\~№ 26/05-2021/01-4,\~в якому\~її було\~повідомлено про\~звільнення у\~зв`язку із\~систематичним порушенням\~трудової дисципліни,\~а саме\~прогулів без\~поважної причини,\~та без\~надання підтверджуючих\~документів про\~її відсутність\~на робочому\~місті.\~При цьому,\~до листа\~не було\~додано жодних\~документів,\~що підтверджують\~звільнення та\~його підстави,\~а лише\~запропоновано зателефонувати\~та узгодити\~дату візиту\~до підприємства\~для її\~звільнення та\~проведення остаточних\~розрахунків в\~касі підприємства.\~В подальшому,\~під час\~переписки з\~відповідачем та\~неодноразових телефонних\~розмов з\~керівником ТОВ «ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ ТРЕЙД» [PERSON] щодо можливості отримання трудової книжки та належних позивачу виплат, останній ніяк не реагує до теперішнього часу, на телефонні дзвінки не відповідає. За домовленістю з керівником ТОВ «ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ ТРЕЙД» [PERSON] , позивач [PERSON] працювала за місцем свого мешкання, а отже не мала свого робочого місця в товаристві і не могла допустити прогули, як зазначено в листі № 26/05-2021/01-4 від 26.05.2021, а отже її звільнення з підстав порушення трудової дисципліни є незаконним. Крім того, до теперішнього часу позивач не ознайомлена з наказом про звільнення, копія наказу їй не вручена, трудова книжка не повернута, не здійснено повний розрахунок, а саме: не виплачена заробітна плата та вихідна допомога. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022 року відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2022 року витребувано у відповідача в термін до 17.06.2022 докази: копію наказу про прийняття на роботу [PERSON] ; копію наказу про звільнення [PERSON] ; відомості нарахування заробітної плати [PERSON] за період з грудня 2020 року по теперішній час; довідку про заборгованість з заробітної плати [PERSON] ; належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують те, з якої дати та по яку дату, на якій посаді працювала у ТОВ «ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ ТРЕЙД» [PERSON] ; табель обліку робочого часу у ТОВ «ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ ТРЕЙД» за грудень 2020 року, січень 2021 року, лютий 2021 року, березень 2021 року, квітень 2021 року; розрахунок заробітної плати за останні два місяці перед звільненням [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2022 року, за клопотанням відповідача, процесуальний строк, встановлений відповідачу ТОВ «ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ ТРЕЙД» ухвалою суду від 15.03.2022 в частині витребування письмових доказів, продовжено. 27 жовтня 2022 відповідач ТОВ «ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ ТРЕЙД» подав клопотання, в якому, на виконання ухвали суду про витребування доказів, просив долучити до матеріалів справи відповідні докази Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін. Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Як вбачається з матеріалів справи, наказом директора ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» Б.І. Харченко від 04.12.2020 року № 29-к [PERSON] прийнято до ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» на посаду бухгалтера з розрахунку заробітної плати з 07.12.2020 з посадовим окладом згідно штатного розкладу.(а.с.85) Наказом директора ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» [PERSON] від 01.04.2021 року № 10-к [PERSON] звільнено з посади бухгалтера з розрахунку заробітної плати за систематичні прогули (у тому числі відсутність на робочому місці (включаючи дистанційне) більше трьох годин протягом робочого дня) за період з 23.03.2021 по 31.03.2021 без поважних причин з 01.04.2021 згідно п.4 ст. 40 КЗпП України з компенсацією невикористаної відпустки за 7 (сім) календарних днів.(а.с.84) Окрім того, до суду надано наказ директора ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» Б.І. Харченко від 31.03.2021 року № 316, однак суд зауважує, відповідно до ч. 2, 4 і 5ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок засвідчення копій документів визначений у ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації» де затвердженні вимоги до оформлювання документів, які скеровуються до державних органів, в тому числі і до суду. Згідно з цим стандартом відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії. У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчують відбитком печатки юридичної особи, структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) юридичної особи або печатки «Для копій». Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. Недопустимість доказу не є очевидною, оскільки достовірність доказу презюмується. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Копія наказу директора ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» Б.І. Харченко від 31.03.2021 року № 316, засвідчена неналежним чином, а відтак суд не бере до уваги цей доказ. Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи його вимоги, позивач зазначила, що внаслідок порушення роботодавцем вимог чинного законодавства про працю, а саме постійною затримкою виплати заробітної плати, без дотримання строків передбачених ст.115 КЗпП України, остання вимушена був в односторонньому порядку розірвати трудовий договір, надавши про це відповідну заяву. В той же час, відповідачем вказана заява була проігнорована, трудовий договір розірвано з відповідачем на підставі систематичного порушення трудової дисципліни, а саме прогулів без поважної причини. За змістом\~\~ч. 3 ст.\~38 КЗпП України\~працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Як зазначає позивач, остання надіслала заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України на адресу ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» 25.03.2021 року, що підтверджується копією поштового повідомлення та конверту. При досліджені копії наданої заяви, судом встановлено, що [PERSON] просить звільнити її з 30 березня 2021 року, наявний підпис та прізвище з ініціалами позивача, однак заява не містить обов`язкового реквізиту «дати документу». Відповідно до ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» Дата документа це, відповідно, дата його підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або складення. Крім того, датують усі службові відмітки, проставлені на документі, а саме: візу, резолюцію, відмітку про засвідчення копії документа, відмітку про надходження документа до юридичної особи, відмітку про виконання документа, відмітку про ознайомлення з документом. У внутрішніх службових документах (заявах, доповідних і пояснювальних записках тощо), оформлених не на бланку, дату проставляють ліворуч від особистого підпису автора документа. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Отже, враховуючи наведене, суд не бере до уваги надіслану позивачем заяву про звільнення «за власним бажанням» на адресу ТОВ «Техносинтез холдінг трейд», на підставі того, що остання не містить обов`язкових реквізитів, а відтак наявні підстави вважати заяву недійсною. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Відповідно до статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На підставі статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі N 761/30967/15-ц). У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі N 235/2284/17, зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Позивач за домовленістю з керівником ТОВ «ТХТ» [PERSON] , працювала за місцем свого мешкання, шляхом дистанційної організація праці. Особливості дистанційного режиму роботу врегульовано ст.60-2 КЗпП України, згідно якої дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. Типова форма трудового договору про дистанційну роботу затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері трудових відносин. Укладення трудового договору про дистанційну роботу за наявності небезпечних і шкідливих виробничих (технологічних) факторів забороняється. У разі запровадження дистанційної роботи працівник самостійно визначає робоче місце та несе відповідальність за забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на ньому. Порядок і строки забезпечення працівників, які виконують роботу дистанційно, необхідними для виконання ними своїх обов`язків обладнанням, програмно-технічними засобами, засобами захисту інформації та іншими засобами, порядок і строки подання такими працівниками звітів про виконану роботу, розмір, порядок і строки виплати працівникам компенсації за використання належних їм або орендованих ними обладнання, програмно-технічних засобів, засобів захисту інформації та інших засобів, порядок відшкодування інших пов`язаних з виконанням дистанційної роботи витрат визначаються трудовим договором про дистанційну роботу. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. У такому разі норми частини третьої статті 32 цього Кодексу не застосовуються. Правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі укладеного між ними трудового договору, який не містив положень щодо виконання позивачем роботи дистанційно. Наказу про дистанційну роботу позивача роботодавцем не видавалось, однак зазначені обставини визнані учасниками справи, а відтак на підставі ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню Як вбачається з копії витребуваних матеріалів, а саме табелю обліку використання робочого часу [PERSON] за період з грудня 2020 року по березень 2021 року, остання 23.03.2021, 24.03.2021, 25.03.2021, 26.03.2021, 29.03.2021, 30.03.2021, 31.03.2021 відсутня на робочому місці з нез`ясованих причин. (а.с. 103-106) Наказом №284 від 26.03.2021 року в зв`язку з не з`ясованими причинами відсутності працівника [PERSON] для забезпечення достовірного висвітлення обставин і подій, а також прояснення причин відсутності останньої біло створено тимчасову робочу групу для відвідування (інспектування) за адресом прописки працівника [PERSON] (а.с132) Відповідно до наявних в матеріалах справи, службових записок №№ 23/03-21/01-01-406 від 23.03.2021, 23/03-21/01-01-406 від 23.03.2021, 24/03-21/01-01-432 від 24.03.2021, 24/03-21/01-01-431 від 24.03.2021, 25/03-21/01-01-466 від 25.03.2021, 25/03-21/01-01-467 від 25.03.2021, 26/03-21/01-01-478 від 26.03.2021, 26/03-21/01-01-479 від 26.03.2021, 29/03-21/01-01-498 від 29.03.2021, 29/03-21/01-01-499 від 29.03.2021, 30/03-21/01-01-512 від 30.03.2021, 30/03-21/01-01-514 від 30.03.2021, 31/03-21/01-01-538 від 31.03.2021, 31/03-21/01-01-532 від 31.03.2021, слідує що [PERSON] була відсутній на робочому місці без попередження безпосереднього працівника більше трьох годин підряд та не зареєстровано підключення до дистанційного робочого місця 23.03.2021, 24.03.2021, 25.03.2021, 26.03.2021, 29.03.2021, 30.03.2021, 31.03.2021. (а.с.118-131). 26 травня 2021 року [PERSON] було направлено лист №26/05-2021/01-4 від 26.05.2021р., в якому запропоновано [PERSON] зателефонувати до підприємства для узгодження дати візиту для оформлення звільнення та проведення остаточного розрахунку, що підтверджується копією фіскального чеку 6906808070945 поштового оператора "Укрпошта" від 03.06.2021 року, який було отримано позивачкою, про що вона зазначила в позовній заяві. Позивачем не спростовані доводи відповідача, щодо вчинення систематичних прогулів, окрім того пояснень поважності причин відсутності на робочому місці не надано, відтак, судом досліджуючи наданні докази, було встановлено що відповідачем дотримано норми чинного законодавства та порядок застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] у вигляді її звільнення з роботи за прогул. Окрім того, суд звертає увагу, що позивач довідалась про її порушене право, ще у червні 2021 року, однак до суду звернулась лише у січні 2022 року. Судом встановлено, що позивач 13.01.2022 року звернувся до суду з вимогами про зобов`язання керівника ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» скласти наказ про звільнення [PERSON] на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, з пропуском строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, не порушивши питання про поновлення пропущеного строку, адже позивач отримала копію наказу та довідалась про її порушене право, ще у червні 2021 року. Як передбачено ч. 1,2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що "установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку". Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині у зв`язку із пропуском працівником строку звернення до суду. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на свою користь не виплаченої заробітної плати, суд зазначає. Згідно частини 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За змістом частини 1 статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до\~ст.\~22\~Закону України «Про оплату праці»\~суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У відповідності до\~ст. 23 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов`язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється. Заробітна плата може виплачуватися банківськими чеками у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України. Колективним договором, як виняток, може бути передбачено часткову виплату заробітної плати натурою (за цінами не вище собівартості) у розмірі, що не перевищує 30 відсотків нарахованої за місяць, у тих галузях або за тими професіями, де така виплата, еквівалентна за вартістю оплаті праці у грошовому виразі, є звичайною або бажаною для працівників, крім товарів, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України. У відповідності до вимог частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до висновку Конституційного Суду України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст. 12 ЗУ «Про оплату праці». Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у ст.94КЗпП України і ст.1 ЗУ «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені ст. 12 ЗУ «Про оплату праці». Частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що директором ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» Харченко Б.І. було направлено лист до ЗРД АТ «Банк Кредит Дніпро» про випуск БПК, в якому просить відкрити на ім`я [PERSON] поточний рахунок для зарахування грошових коштів, у рамках дії зарплатного проекту. ( а.с.86) На вказаний лист, з АТ «Банк Кредит Дніпро» на ім`я ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» надійшло повідомлення про відкриття поточного рахунку для зарахування грошових коштів та випуск БПК для працівника [PERSON] , яка в подальшому була анульована у зв`язку із неотриманням останньої. (а.с.87,96) Відповідно до ч. 4,5 статті 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що відповідач без згоди позивача вирішив здійснювати виплати заробітної плати через банківську установу. Суду не надано підтвердження письмової згода [PERSON] на виплати заробітної плати на рахунок відкритий у банку АТ «Банк Кредит Дніпро», окрім того відсутні підтвердження, що позивач була обізнана про наявність вказаного рахунку. Відповідно довідки форми ОК-7 з Пенсійного фонду України\~\~ визначено перелік підприємств, де працювала або працює позивач [PERSON] і які за законом є страхувальниками по пенсійним внескам. Зокрема, вказано код ЄДРПОУ 38981962 - ТОВ «Техносинтез холдінг трейд», яким було здійснено перерахування страхових внесків\~\~у пенсійний фонд України та нараховано\~\~позивачу заробітної плат за період\~грудень 2020 квітень 2021. (а.с.12-13) Таким чином,\~це співпадає зі змістом наданих тверджень відповідача стосовно того, що у\~грудні 2020 квітні 2021 зарплата була нарахована [PERSON] , про що свідчить копії розрахункової відомості організації (а.с.98,99,100,101,102), однак остання не отримувала її. Відповідно до наданої довідки ТОВ «Техносинтез холдінг трейд» 01/04-21/01-01-18 від 01.04.2021 [PERSON] працювала на зазначеному підприємстві з 07.12.2020 по 01.04.2021 на посаді бухгалтера, сукупний дохід її склав 45288,19 грн.. (а.с.83) Згідно із ст. 18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Як зазначено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі, яка має бути виплачена позивачу після утримання необхідних податків і зборів. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача видати трудову книжку. Відповідно до частин першої та другої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Згідно з пунктами 4.1, 4.2\~ власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що саме на роботодавця покладений обов`язок забезпечити видачу належним чином оформленої трудової книжки працівникові у день звільнення. І лише належне виконання вимог п. 4.2. Інструкції роботодавцем може свідчити про відсутність його вини у невидачі трудової книжки працівникові у встановлений законом строк. Відтак, саме відповідач, на переконання суду, повинен довести, що звільнення позивача відбулось з дотриманням усіх вимог трудового законодавства, зокрема в частині видачі трудової книжки. В даному випадку, невидача позивачці трудової книжки в день звільнення була спричинена тим, що остання працювала дистанційно, її було повідомлено поштою про потребу здійснити візит до підприємства для оформлення звільнення, що також включає в себе видачу трудової книжки у відповідності до п. 4.2. вказаної вище Інструкції. Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем було вжито заходів, направлених на отримання трудової книжки, як особисто за місцезнаходженням відповідача, так і шляхом її поштового пересилання, в той час як стороною відповідач надано докази здійснення заходів, спрямованих на виконання вимог статті 47 Кодексу законів про працю України. За таких обставин у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача видати позивачу трудову книжку, зважаючи на те, що позивач не позбавлений права на її отримання у позасудовому порядку як особисто, так і засобами поштового зв`язку. Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Згідно до вимог п. 5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що саме на роботодавця покладений обов`язок забезпечити видачу належним чином оформленої трудової книжки працівникові у день звільнення. І лише належне виконання вимог п. 4.2. Інструкції роботодавцем може свідчити про відсутність його вини у невидачі трудової книжки працівникові у встановлений законом строк. Відтак, саме відповідач, на переконання суду, повинен довести, що звільнення позивача відбулось з дотриманням усіх вимог трудового законодавства, зокрема в частині видачі трудової книжки, а також наявність в діях позивачки умислу на неотримання трудової книжки та наявність доказів, якими цей факт зафіксовано. В даному випадку, факт невидачі позивачці трудової книжки в день звільнення, виник з підстав, що остання працювала дистанційно, відповідач повідомив останню поштою про потребу здійснити візит до підприємства для оформлення звільнення, що в свою чергу включає видачу трудової книжки у відповідності до п. 4.2. вказаної вище Інструкції. Отже, під час судового розгляду не встановлена вина відповідача у затримці з видачею трудової книжки позивачу, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Що стосується вимоги про стягнення витрат за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 2000,00 грн., то суд дійшов висновку про її задоволення, виходячи з наступного. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139, ч. 3 ст. 141 ЦПК України, а також їх документального обґрунтування. На підтвердження понесених судових витрат позивачем надано копії Договору про надання правової допомоги від 22.05.2021, укладеного між адвокатом Рижовим М.Г. та [PERSON] (а.с. 28), ордер на надання правової допомоги (а.с. 29), попередній розрахунок (а.с.30), акт приймання-передачі наданих послуг від 12.01.2022 (а.с. 31) та квитанцію від 12.01.2022 на суму 2000 грн. (а.с.32). Отже, суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОСИНТЕЗ ХОЛДІНГ ТРЕЙД» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial