Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Позивач 11.05.2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] на підставі наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.07.2019 року по справі № 205/4220/19, на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , з 1/4 до 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімумів на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивований тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 19.07.2019 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ по справі № 205/4220/19, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 16.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Наразі наявні обставини, які обумовлюють необхідність зменшення розміру аліментів. Матеріальний стан позивача погіршився через те, що на його утриманні перебувають дружина та мати із хронічними захворювання, які потребують постійного лікування. Окрім того, стан здоров`я позивача погіршився, що також потребує фінансових затрат. [INFO] у позивача народилась друга дитина, яка потребує належного матеріального забезпечення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У відзиві на позов, відповідач зазначила, що позивач не надав доказів погіршення його стану здоров`я. Також вважає, що наявність хворої матері та дружини, а також народження другої дитини не є підставою для зменшення розміру аліментів. У відповіді на відзив позивач, посилаючись на необґрунтованість доводів відзиву, просив позов задовольнити. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2022 року відмовлено у прийнятті до розгляду заяви [PERSON] про зміну предмета позову. У судовому засіданні 25.10.2022 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Іванчик П.В. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи сповіщались належним чином. 08.12.2022 року до суду надійшла заява позивача з проханням відкласти судове засідання у зв`язку з зайнятістю його адвоката. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що Красногвардійським відділом ДРАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області 05.03.2011 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 18-19). Від сумісного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). 19.07.2019 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ по справі № 205/4220/19, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 16.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 20). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ці ж самі положення закріплено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Таким чином, зміна сімейного стану позивача, а саме народження дітей не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, а батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 року по справі № 565/2071/19. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження зміни свого матеріального стану надано свідоцтво про шлюб з [PERSON] , видане 20.01.2018 року (а.с. 21); свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] (а.с. 22); виписки із медичної картки позивача (а.с. 23-24). Також позивачем надані виписки із медичної картки його матері [PERSON] (а.с. 76-78) та довідку про доходи [PERSON] за період з серпня 2020 року по січень 2021 року в розмірі 13\~005,48 грн. (а.с. 79). Згідно довідок про заробітну плату від 31.03.2021 року, від 19.04.2021 року та від 22.04.2021 року заробітна плата [PERSON] за період: з січня 2019 року по червень 2019 року становить 55\~651,66 грн.; з жовтня 2020 року по березень 2021 року 11\~424,34 грн.; з 01.10.2020 року по 31.03.2021 року 152\~128,00 грн. (а.с. 56-59). При цьому, відповідно до довідок про заробітну плату від 26.04.2021 року, від 28.04.2021 року та від 31.03.2021 року заробітна плата [PERSON] становить: за період з січня 2019 року по липень 2019 року 36\~023,25 грн.; з січня 2019 року по червень 2019 року 11\~303,65 грн.; з жовтня 2020 року по березень 2021 року 50\~834,92 грн. (а.с. 71-73). Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження перебування на його утриманні сина [PERSON] , [INFO] , та матері [PERSON] , оскільки сам по собі факт зміни сімейного стану позивача та наявність у нього матері, не свідчить про зміну матеріального стану позивача. Крім того, суд враховує, що позивач у 2019-2020 рр. придбав дві квартири за 184\~454,00 грн. та 175\~709,94 грн., що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу квартири від 05.08.2019 року та від 12.08.2020 року (а.с. 146-149), що свідчить про достатній та стабільний дохід позивача. З урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, які б давали підстави вважати, що його матеріальний стан та/або здоров`я погіршились. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що позов задоволенню не підлягає, тому судові витрати слід покласти на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed