Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 30.06.1990 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що з 2016 року шлюбно-сімейні відносини з відповідачкою було припинено через відсутність взаєморозуміння, постійні сварки, втрату почуття любові та поваги, позивач просив суд розірвати шлюб з відповідачкою. Ухвалою від 17.11.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В наданій заяві представник позивача просив провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, зазначивши про підтримання позову та просивши його задовольнити. Представник відповідачки в наданій заяві зазначив про визнання позову відповідачкою та просив проводити розгляд справи за її відсутності. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки залишити без змін - [PERSON] . Враховуючи подані представниками сторін заяви відповідно до положень ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 30 червня 1990 року відділом ЗАГС Індустріального району м.Дніпропетровська, актовий запис №598. Від шлюбу мають двох дітей: неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 ст.24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.112 СК України шлюб може бути розірвано, якщо подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та протирічить інтересам одного з них, або інтересам їхніх дітей. Таким чином, відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Як зазначив в своєму позові позивач, шлюбні відносини з відповідачкою було фактично припинено в 2016 році та останні не поновлювались. В свою чергу відповідачка згідно наданої її представником заяви визнала позов та не заперечувала проти його задоволення. З урахуванням зазначених вище обставин та положень законодавства, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами, який може будуватись лише на паритетних засадах, є неможливим та протирічить їх інтересам, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та слід розірвати шлюб між останніми. Враховуючи положення ст.113 СК України та заяву представника відповідачки, після розірвання шлюбу прізвище останньої слід залишити - [PERSON] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи подачу представником відповідачки до початку розгляду справи по суті заяви про визнання позову та положення ч.1 ст.142 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача судового збору в 496 грн. 20 коп., що становить 50% від сплаченого судового збору, а також повернення позивачу з державного бюджету решти сплаченого судового збору в розмірі 50%, що становить 496 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved