Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

11.11.2022 [PERSON] звернувся до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з позовом, в якому вказує, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому крім нього зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітні діти останньої - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Останні в лютому 2018 року виїхали з його будинку та проживають за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація зазначених осіб порушує його право як власника житла користуватися, володіти і розпоряджатися своєю власністю. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги просить задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує, питання щодо судових витрат просить не вирішувати (а. с. 40). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 35, 36, 37). Про причини неявки суд не повідомили, відзив не подали. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Білопільської міської ради в судове засідання також не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 38). У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, за згодою позивача було проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 26.10.2013 на праві власності належить будинок [ADDRESS] (а. с. 21-27). У вказаному будинку, крім позивача, зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 16). Як вбачається з акту від 29.07.2022 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично не проживають за вказаною вище адресою з лютого 2018 року, їхні речі в будинку відсутні (а. с. 15). 08.12.2022 [PERSON] уклала шлюб, у зв`язку з чим їй було присвоєно прізвище [PERSON] (а. с. 34). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Частиною 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 12 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №501/4550/15-ц зроблено висновок, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який набрав чинності 01.12.2021, орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням ст. 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідачі не є членами сім`ї позивача, не є власниками або наймачами житлового будинку, який належить на праві власності позивачу. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному будинку понад встановлені строки, їхніх особистих речей у будинку немає, а тому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved