Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив: - визнати недійсним абзац 2 пункту 8 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. 16 грудня 2013 року, зареєстрованому у реєстрі за № 888, згідно з яким [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] придбала вказаний об`єкт нерухомості /т. І а. с. 10/; - визнати недійсною заяву [PERSON] , справжність підпису якого на ній засвідчено 16 грудня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. за реєстровим № 884 /т. І а. с. 64/; - визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , придбану останньою згдіно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. 16 грудня 2013 року, зареєстрованому у реєстрі за № 888, і у подальшому подарованій [PERSON] , згідно з договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Троїцьким С. Є. 27 липня 2016 року, зареєстрованому у реєстрі за № 1995 /т. І а. с. 65-67/. В обґрунтування позову вказано, що під час перебування сторін у шлюбі була придбана квартира [ADDRESS] (згідно з рішенням Київської міської ради від 13 листопада 2014 року № 373/373 про перейменування топонімів) у м. Києві, право власності на яку було оформлено на відповідача [PERSON] . Згідно з абзацом 2 пункту 8 договору купівлі-продажу, покупець [PERSON] заявляє про те, що її чоловікові [PERSON] відомо про її намір купити вищевказану квартиру, а також, що грошові на придбання квартири у розмірі 1 080 000, 00 грн є її особистими коштами та він до них не має ніякого відношення. Після цього відповідач почала вільно розпоряджатися квартирою, у тому числі зареєструвала у ній свою матір - [PERSON] , а потім подарувала їй цю квартиру. Зазначені дії відповідача [PERSON] свідчать про вчинення нею умисних дій з введення в оману позивача, з метою вільного розпорядження квартирою щодо якої, на його думку, повинні були здійснюватися угоджені дії подружжя. Позивач вказує, що дізнався випадково про такі дії своєї дружини у грудні 2016 року і був вражений, оскільки протягом подружнього життя між ним і відповідачем були довірливі стосунки понад 20 років. Він переконаний у тому, що відповідач заздалегідь планувала своє з ним розлучення, а тому вмовила його оформити квартиру на її ім`я і підписати заяву у нотаріуса, що нібито квартира була придбана за її власні кошти. Відповідач [PERSON] , зловживаючи довірою з боку позивача, ввела його в оману, з метою придбання квартири у свою особисту власність, яка не підлягає розподілу при розірванні шлюбу і розподілі спільно набутого майна. Позивач у момент укладення договору купівлі-продажу вважав оформлення квартири на ім`я відповідача простою формальністю, під впливом відповідача [PERSON] , підписав у присутності нотаріуса вказану заяву. Але фактично квартиру було придбано за рахунок спільних коштів подружжя. У відповідача [PERSON] не було і не могло бути особистих грошових коштів на придбання квартири у сумі 1 080 000, 00 грн, оскільки у період шлюбу вона не отримувала спадщини, грошових коштів за договорами дарування, не мала власних депозитних рахунків, не мала такої грошової суми до укладення шлюбу. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] ввела його в оману стосовно своїх прав з вільного розпорядження квартирою, своїх обов`язків (відсутності таких) щодо погодження із чоловіком (позивачем) правочинів щодо відчуження квартири, відсутності будь-яких прав у позивача на квартиру під час шлюбу та після його розірвання, що надало можливість відповідачу безперешкодно та без відома позивача вільно розпоряджатися квартирою, яка фактично і за розумінням позивача була їх спільною сумісною власністю. Окрім цього, [PERSON] в обґрунтування позову посилається на те, що у день, коли було підписано і посвідчено оспорювану заяву, зареєстровану за № 884, та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрований за № 888, він 16 грудня 2013 року перебував в емоційному та хворобливому стані, що суттєво вплинули на його свідомість і поведінку, , у зв`язку із чим просив призначити комплексну судово-медичну та судово-психіатричну експертизу /т. ІІ а. с. 40-41/. Позивач стверджує, що [PERSON] були добре відомі всі його хвороби і вона вміло зманіпулювала його поганим самопочуттям та психоемоційним напруженням на момент підписання спірної заяви і договору. Відповідач позов не визнала, заперечуючи проти задоволення, зазначала, що під час підписання договору купівлі-продажу квартири та заяви позивача було дотримано вимоги частини першої-третьої, п`ятої та шостої ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме, що зміст не суперечить чинному законодавству України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, сторони на момент підписання мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Мати [PERSON] - [PERSON] як і кожна хороша мати, дбала та продовжує дбати про свою доньку, а тому її хвилювало питання про те, щоб у доньки було своє житло. Для цього [PERSON] непосильною працею за все своє життя та заощадженнями спільно з [PERSON] збирали кошти для придання житла (квартири), яке б стало місцем проживання [PERSON] у похилому віці та залишилося після її смерті доньці - [PERSON] та онуку - [PERSON] . У зв`язку із похилим віком [PERSON] вона з [PERSON] прийняли рішення, що право власності на квартиру, яку придбають, відразу зареєструють на ім`я доньки - [PERSON] . Відповідач з позивачем, перебуваючи у шлюбі, на час укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири проживали у квартирі [ADDRESS] . Для зручності догляду за матір`ю похилого віку квартиру було придбано неподалік місця проживання доньки - за адресою: [ADDRESS] . Позивачеві про дану ситуацію було відомо і він не мав намірів заперечувати проти такого рішення. У своїй заяві від 16 грудня 2013 року позивач чітко вказав, що йому відомо про намір [PERSON] про придбання квартири та не має ніякого відношення до коштів, які будуть сплачені за неї. Ніякого прихованого змісту ця заява не містить та не могла містити і чітко відображає реальні наміри позивача на час укладення договору купівлі-продажу квартири. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 19 грудня 2016 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження, 20 грудня 2016 року передано судді. Після отримання судом відповіді на запит у відповідності до ст. 122 ЦПК України (у редакції Закону, чинній на час вчинення процесуальної дії) щодо адреси місця реєстрації відповідача та усунення позивачем недоліків, ухвалою судді від 17 січня 2017 року у справі відкрито провадження /т. І а. с. 39/. Ухвалою суду від 17 січня 2017 року у справі задоволено заяву позивача про забезпечення позову, шляхом накладення арешту із забороною вчинення будь-якими особами будь-яких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення речових прав на квартиру [ADDRESS] , що належала на праві власності відповідачу [PERSON] /т. І а. с. 42-43/. 24 лютого 2017 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] та представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду письмові заперечення на позов /т. І а. с. 51-54, 98-101/. Ухвалою суду від 02 березня 2017 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання, ухвалено викликати у судове засідання для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /т. І а. с. 153/. У наступному судовому засіданні, 18 квітня 2017 року, за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] судом ухвалено на місці, без виходу до нарадчої кімнати, викликати у судове засідання та допитати в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , відомості про що внесено до журналу судового засідання /т. І а. с. 163/. Ухвалою від 14 червня 2017 року судом відмовлено у задоволенні заяви про відвід головуючого судді /т. І а. с. 205/. Окрім того, ухвалою суду від 14 червня 2017 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання, ухвалено викликати у судове засідання для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /т. І а. с. 209/. 12 вересня 2017 року судом направлено запит до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Неліна С. О. про витребування завіреної належним чином копії спадкової справи, заведеної після смерті відповідача [PERSON] , що настала [INFO] /т. ІІ а. с. 77/. 04 жовтня 2017 року до суду надійшли копії запитуваних судом матеріалів спадкової справи відповідача [PERSON] /т. ІІ а. с. 85-112/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 05 квітня 2018 року у підготовчому судовому засіданні ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання, залучено в якості правонаступника померлого відповідача [PERSON] - її спадкоємицю, що є одночасно також відповідачем у справі, [PERSON] /т. ІІ а. с. 145/. У підготовчому судовому засіданні 05 квітня 2018 року судом, ухвалою постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу судового засідання, ухвалено викликати у судове засідання для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /т. ІІ а. с. 145/ 05 квітня 2018 року ухвалою судді закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /т. ІІ а. с. 149-150/. 23 січня 2019 року свідок [PERSON] надав суду покази, що у 90-х роках працював директором Білоцерківського цегляного заводу. Трамбовецький отримав на заводі 30 000 чи 50 000 штук червоної цегли, призначеної для індивідуального будівництва, за яку розрахувався і вивіз її у Боярку . Свідок вказав, що на запрошення відвідав у 1991 році Боярку і бачив, що з цієї цегли побудовано двоповерховий будинок. Свідок [PERSON] [син позивача] надав суду покази, що з відповідачем [PERSON] знайомий з 1984-1985 років, вона була співробітницею батька, який розлучився у 1987-1988 роках і пішов до неї. Вони разом жили в однокімнатній квартирі на Борщагівці . На початку 90-х позивач почав будівництво будинку у Боярці на ділянці [PERSON] . Він був годувальником сім`ї і всі кошти заробляв самостійно. У 1992-1993 роках вони придбали двокімнатну квартиру на [ADDRESS], яку пізніше продали і купили трикімнатну по [ADDRESS] . У 2013 році вони вирішили продати будинок у Боярці і купили спірну квартиру, для чого позивач ще позичав кошти для угоди. У день оформлення договору свідок приїхав до них додому, потім разом вже поїхали за грошима і до нотаріусу. У нотаріуса було дуже багато людей, було незручно, чекали додаткові документи. Батько [ [PERSON] ] підписував якісь документи, потім здійснив оплату у банку і повернули у контору. Через рік [PERSON] зателефонувала свідку і повідомила, що буде розлучатися з батьком [ [PERSON] ]. У день укладення спірного договору батько [ [PERSON] ] нервував, можливо мав підвищений тиск. Він того ж дня сказав свідку, що підписав заяву про те, що гроші на квартиру належать [PERSON] . У позивача проблема з ногою, психічних захворювань не було. Свідок [PERSON] надав суду покази, що після одруження [PERSON] та [PERSON] почали будувати будинок у Боярці . Розраховувався з будівельниками позивач. Свідок також допомагав будівництвом, привозив матеріали. Це були 1992-1995 роки. Допитаний в якості свідка [PERSON] надала покази суду, що [PERSON] - її керівник. На початку грудня 2013 року вона позичила грошові кошти [PERSON] на його прохання. Так само йому позичали [PERSON] 3 000 доларів США, 2 800 чи 3 000 - [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою позивача, надала суду покази, що з 1992 року знайома з [PERSON] , сторони разом жили на Борщагівці, були прекрасною сім`єю, з ними часто бачилася. У Боярці у гостях вона була 1994 року, у великому будинку з гаражем, який пізніше продали. Потім купили квартиру на [ADDRESS] , яку також продали і купили квартиру по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] вказала, що позивач є її дядьком, та вона є хрещеною сина сторін, вона надала покази, що познайомилася з [PERSON] наприкінці 80-х років, з часу, коли вона почала стосунки з [PERSON] , приходили у гості до них у квартиру на Борщагівці . Потім вони придбали квартиру по [ADDRESS] , пізніше продали її і купили на [ADDRESS] . Мама [PERSON] - [PERSON] проживала у Боярці і там же [PERSON] будував великий шикарний будинок. У 2002 році у них народився син, і щороку свідок разом з ними святкувала його день народження. Все було добре: вони приїжджали до свідка на дачу, разом їздили у Єгипет. Будинок продали, щоб привезти [PERSON] у Київ, і за ці кошти купили квартиру на [ADDRESS] . 13 березня 2019 року свідок [PERSON] надав суду покази, що знайомий з цією сім`єю з 90-х років через свою знайому, потім був свідком на їхньому весіллі. Потім допомагав робити ремонти у будинку у Боярці, у квартирі на [ADDRESS], [ADDRESS] , оскільки за освітою плиточник. За роботу розраховувався [PERSON] . [PERSON] , будучи допитаним як свідок, надав суду покази, що знайомий з [PERSON] з 1975 року, з [PERSON] він став проживати наприкінці 80-х років, приблизно тоді з нею познайомився свідок. Свідок працював директором «Укрторгзабезпечення», мав у розпорядженні техніку, яку надавав [PERSON] , коли він будував будинок у Боярці. Саме [PERSON] розраховувався з свідком. Після закінчення будівництва свідок на запрошення відвідав побудований будинок. Свідок [PERSON] надала суду покази, що взимку 2013 року [PERSON] позичив у неї грошові кошти, для купівлі квартири, у розмірі 3 000 доларів США, які він потім повернув. Свідок вказала, що їй відомо ще про одну знайому, яка позичала йому кошти. У [PERSON] був інсульт, приблизно тричі, але він вилікувався і відновився. 15 травня 2019 року свідок [PERSON] надав покази суду, що понад 40 років знайомий з [PERSON] , з 1978 року, коли працювали у комсомолі, і дружили все життя. З [PERSON] свідок познайомився у 1988 році після того, як вони стали парою. Свідок бував у них у гостях в однокімнатній квартирі по [ADDRESS] . Майно, що є предметом розгляду, набувалося сім`єю. У них був дуже гарний будинок у м. Боярка, який будував [PERSON] , і свідок також був у гостях. У 2013 році будинок продали, щоб купити квартиру для матері [PERSON] , оскільки їй було важко жити самій. У них була двокімнатна квартира на [ADDRESS] , яку потім продали і купили на [ADDRESS] . Також є нежитлове приміщення у центрі міста, де працює позивач. У 2003 році подружжя потрапило в аварію і стан [PERSON] був важким. У квартирі по [ADDRESS] свідок був у 1988-1989 роках кілька разів, сприймав їх як подружжя. У 90-х роках зустрічалися вже у Боярці. [PERSON] повністю перебудував будинок у Боярці: побудував цегляний двоповерховий капітальний будинок з водою, каналізацією, дорогим ремонтом. Йому відомо, що цеглу [PERSON] замовляв у [PERSON] , який був директором заводу. Свідок вважає, що будинок будувався за кошти [PERSON] , але документів про витрати, понесені на будівництво, він не бачив. З 2001 по 2003 роки та з 2007 по 2009 роки свідок перебував за кордоном. [PERSON] надав суду покази, що працює з [PERSON] з кінця 80-х років, у період 90-х добре заробляли. [PERSON] позичав великі грошові суми, допомагав йому, коли померла дружина свідка і його матір. У 1989-1990 роках [PERSON] представили свідку як дружину [PERSON] . Йому відомо, що після продажу квартири по [ADDRESS] , де проживали [PERSON] і [PERSON] і свідок бував у гостях, вони зробили ремонт у квартирі по [ADDRESS] . Потім продали цю квартиру і купили на [ADDRESS] . Також відомо, що [PERSON] будував будинок у Боярці власним коштом. Свідок [PERSON] надав суду покази, що виконував роботи з встановлення антени, кабельні роботи, сигналізації, домофону на замовлення [PERSON] у квартирі по [ADDRESS] . Він же і розраховувався. 19 червня 2019 року свідок [PERSON] надав суду покази, що знайомий з [PERSON] і [PERSON] з 1988 року, оскільки вони були сусідами, проживали у сусідній квартирі по 1996 рік. Сприймав їх як подружжя. [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, надала суду покази, що з [PERSON] знайома з 1979 року, були колегами. У 1989 році мама [PERSON] - [PERSON] подала половину будинку по [ADDRESS] і купила земельну ділянку з старим будинком по [ADDRESS] . Вона будувала будинок поступово, їй у цьому допомагали усі родичі і друзі. І у 1990 році [PERSON] вже жила по [ADDRESS] . У 1993 році [PERSON] почала зустрічатися з [PERSON] , 1994 року - вони зареєстрували шлюб. [PERSON] дуже любила зятя. Вона багато працювала і була заощадлива. У 2013 році будинок у Боярці був проданий і придбали квартиру по [ADDRESS], вона була куплена для [PERSON] , і тому [PERSON] подарувала її мамі. У квартирі на [ADDRESS] свідок не бачила [PERSON] . При будівництві будинку допомагав начальник - директор магазину - він доставав матеріали, допомагали і родичі, і друзі. 23 липня 1994 року [PERSON] вперше приїхав у Боярку святкувати свій день народження, коли будинок вже був побудований. Сам він, за показами свідка, побудував гараж. [PERSON] надала суду покази як свідок, що з 1959 року знайома з [PERSON] , вона продавала половину свого будинку і цю частку придбала сестра свідка. Так само свідок знайшла земельну ділянку на [ADDRESS] , де 1990 році, у квітні, [PERSON] почала будувати будинок, а у грудні вже вона поселилася у ньому. Вона жила в одній готовій кімнаті, а поступово дороблювали решту. Будувати допомагали усі родичі, сусіди, друзі: хто що міг, те і робив. [PERSON] у будівництві не брав участі. 18 лютого 2020 року ухвалою суду у справі призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи /т. ІІІ а. с. 248, т. IV а. с. 3-4/. 22 грудня 2020 року з експертної установи повернулися матеріали справи з висновком судово-психіатричного експерта від 12 листопада 2020 року № 612, згідно з яким [PERSON] на момент підписання заяви від 16 грудня 2013 року за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними /т. IV а. с. 85, 86-92/. 19 січня 2021 року ухвалою суду у справі поновлено провадження /т. IV а. с. 93/. 25 серпня 2021 року позивач подав суду заяву про призначення документознавчої експертизи /т. IV а. с. 110-111, 112-113/. 26 серпня 2021 року ухвалою суду, після заслуховування думки присутніх сторін і їхніх представників, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні заяви позивача про призначення документознавчої експертизи /т. IV а. с. 119/. 13 грудня 2022 року відповідач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечує і просить відмовити. У судове засідання позивач, його представник не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час, дату і місце призначеного судового засідання, про причини неявки до суду не повідомили, заяви по суті або / та з процесуальних питань, окрім вищевказаних, до суду не надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Згідно з технічним паспортом № 4091 від 09 березня 1978 року [PERSON] мала у своїй власності житловий будинок [ADDRESS] , який продала у 1988 році, а наступного року - 1989 року - купила будинок з садибою та побудувала новий будинок за адресою: [ADDRESS] /т. І а. с. 74-77/. [PERSON] до 11 вересня 1990 року перебувала в шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом державної реєстрації цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва, за актовим записом № 1108 /т. І а. с. 69/. За час цього шлюбу у колишнього подружжя з`явилась квартира [ADDRESS] /т. І а. с. 70/. Після розлучення [PERSON] та [PERSON] домовились розділити спільне майно подружжя наступним чином: вищезазначена квартира переходить у власність [PERSON] , а [PERSON] в свою чергу отримує грошову компенсацію від неї в розмірі 10 000, 00 доларів США. Укладення даної домовленості та передачі коштів підтверджується Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва, №3353 від 30 листопада 1995 року, Витягом з розпорядження Представника президента України в Ленінградській районній державній адміністрації міста Києва від 30 червня 1993 року /т. І а. с. 71/. Як вбачається з ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 1999 року про затвердження мирової угоди у справі № 2-792/99 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, розподіл його в натурі та встановлення порядку користування земельною ділянкою, у якій позивач [PERSON] представляв інтереси [PERSON] , вона сплатила компенсацію за спадкове майно у розмірі 2500, 00 грн, що на той момент за курсом доларів США до національної валюти по 3, 92 грн, а саме 637, 76 доларів США /т. І а. с. 73/. Сторони перебували у зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградської райдержадміністрації м. Києва 26 липня1994 року шлюбі, який розірваний рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року у справі № 757/44924/16-ц, що набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року. 16 листопада 2004 року [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування вищезазначеної земельної ділянки та договір дарування будинку, відповідно до яких право власності перейшло до останньої /т. І а. с. 78, 79-80/. 27 листопада 2013 року [PERSON] продала земельну ділянку, площею 0,0727 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 3222410300:01:023:0065), та будинок [ADDRESS] за вказаною адресою, загальною власністю 720 000, 00 грн /т. І а. с. 81-82, 83/. 01 грудня 2013 року [PERSON] мала грошові заощадження у готівці у розмірі 45 000, 00 доларів США, які вона подарувала доньці - [PERSON] , дізнавшись про намір придбати квартиру і що така вже була підібрана /т. І а. с. 91/. Мати відповідача [PERSON] - [PERSON] за заповітом від свого брата [PERSON] від 10 березня 2004 року отримала спадщину - земельну ділянку (кадастровий номер 3222410300:01:013:0015) і будинок [ADDRESS] , які продала 26 травня 2005 року, отримавши за них разом 30 000, 00 доларів США /т. І а. с. 84-78/. Окрім цього, [PERSON] отримувала час від часу в якості подарунків від свого брата [PERSON] , поки він був живий, грошові кошти, які він отримував як примусовий робітник-ув`язнений у промисловості і державному секторі у таборі « Штутгоф » у Німеччині протягом періоду 1943-1944 роки /т. І а. с. 123, 124/. Також [PERSON] мала заощадження у банківських установах: АППБ «Аваль» - 53 511, 73 грн, після знецінення заощаджень в Ощадбанку СССР - 525, 12 грн та в АТ «Ощадбанк» - 3 463, 25 грн /т. І а. с. 92-96/. 16 грудня 2013 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56, 30 кв м, житловою 25, 40 кв м, що посвідчено і зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. № 888 /т. І а. с. 9-10/. Відомості про право власності [PERSON] на вказану квартиру [ADDRESS] зареєстровано 16 грудня 2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /т. І а. с. 11/. Рішенням Київської міської ради від 13 листопада 2014 року № 373/373 «Про повернення історичних назв та перейменування [ADDRESS] . 27 липня 2016 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , згідно з договором дарування квартири, посвідченим і зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Троїцьким С. Є. за № 1995 /т. І а. с. 12-14/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За змістом ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій ст. 16 Цивільного кодексу України. У пункті 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способом захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої, третьої ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, п`ятої, шостої ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 230 Цивільного кодексу України встановлено, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша ст. 229 Цивільного кодексу України). Також при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст. 230 Цивільного кодексу України при визнанні недійсним договору поруки міститься в постановах Касаційного господарського суду у складів Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 910/18618/19, від 01 грудня 2020 року у справі № 910/18423/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 910/18056/19, від 09 грудня 2020 року у справі № 910/18310/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 910/18599/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 910/18023/19, від 16 березня 2021 року у справі № 910/17988/19 та № 910/18603/19. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно зі ст. 230 Цивільного кодексу України, не довів самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Згідно з частиною першою статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним за статтею 225 Цивільного кодексу України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16, та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Такі правові висновки є незмінними та були неодноразово підтримані Верховним Судом у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц, провадження № 61-5896св18, від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17, провадження № 61-4822св21, від 16 травня 2022 року у справі № 127/8183/19, провадження № 61-5691св21, від 13 жовтня 2022 року у справі № 757/28174/18-ц, провадження № 61-10971св21, від 27 жовтня 2022 року у справі № 355/899/18, провадження № 61-6731св22, та інших. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 12 листопада 2020 року № 612, [PERSON] на момент підписання заяви від 16 грудня 2013 року за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, хоч виявляв психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу з церебрастенічним синдромом /т. IV а. с. 85, 86-92/. Отже твердження позивача про те, що його самопочуття не дозволяло усвідомлювати свої дії і керувати ними 16 грудня 2013 року, при підписанні заяви, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. за реєстровим № 884, не має доказів, висновком експерта не підтверджено його стану абсолютної неспроможності у момент підписання розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов безпідставний, у його задоволенні суд відмовляє. V. Скасування заходів забезпечення позову. За правилом частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року, підлягають скасуванню. VІ. Розподіл судових витрат. Позивач, у силу положень пункту 10) частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким позивачі-громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, був звільнений від сплати судового збору при поданні позовної заяви. Відповідно до положень частини першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України. Оскільки у задоволенні позову суд відмовив у повному обсязі, судові витрати щодо оплати проведеного експертного дослідження у повній мірі покладаються на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed