Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

21.07.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права користування житловим приміщенням, у якому позивач просить визнати за ним та його сім`єю: дружиною [PERSON] , сином - [PERSON] , право користування житловою кімнатою [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 09.06.2004 року на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №685 від 02.06.2004 року позивач отримав ордер на сім`ю з трьох чоловік, серії Б [NUMBER], на зайняття житлового приміщення житловою площею 18,00 кв.м. в комунальній квартири по [ADDRESS] . Позивач вказує, що був прийнятий на квартирний облік у Дніпровському районі м. Києва згідно розпорядження №28 від 27.01.2009 року, як особа, справа якої прибула з іншого району та вважається на квартирному обліку з 28.12.1992 року на загальних підставах. Згідно повідомлення №2 від 24.09.2015 року в квартирі [ADDRESS] звільнилась житлова кімната площею 19,20 кв.м. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №119 від 11.03.2016 року позивачу на сім`ю з трьох осіб надано одну кімнату житловою площею 19,20 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS] . Цим же розпорядженням гр-ці [PERSON] , яка також претендувала на цю кімнату, відмовлено у наданні цього житлового приміщення. Зазначена кімната згідно розпорядження адміністрації від 26.07.2016 року приватизована (свідоцтво про право власності від 26.07.2016 року). До надання цього приміщення позивач зі своєю сім`єю проживали та проживають по теперішній час у [ADDRESS], житловою площею 18,00 кв.м., цієї ж комунальної квартири, яка також приватизована. У цьому ж розпорядженні вказано, що позивач перебуває на квартирному обліку з 28.12.1992 року на загальних підставах, справа квартобліку №36962. Кімната надавалась до підходу черги квартирного обліку для тимчасового поліпшення житлових умов з урахуванням раніше приватизованої жилої площі, зазначено - з квартирного обліку не знімати. В подальшому на підставі цього розпорядження на сім`ю позивача з трьох осіб 29.03.2016 року був виданий ордер №013528 серії Б на право зайняття вказаного вище житлового приміщення. Не погоджуючись з даним розпорядженням гр-ка [PERSON] звернулась до суді і постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року визнано недійсним ордер №013528 від 29.03.2016 року та визнано незаконним розпорядженням Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року в частині відмови [PERSON] у передачі на родину з 5 осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м., яку вона просила передати у користування її родині. Однією з підстав визнання незаконним розпорядження Дніпровської РДА в частині відмови [PERSON] у наданні її родині спірної кімнати була та обставина, що її родина складається з 5 осіб, а родина позивача з 3 осіб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року визнане незаконним та скасоване розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА №43-367 від 26.07.2016 року, а також скасовано Свідоцтво про право власності [NUMBER] від 26.07.2016 року. Позивач вказує, що на теперішній час змінились обставини, що вплинули на прийняття судових рішень щодо визнання ордеру недійсним, а саме [PERSON] виключена із складу осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки у її власності є однокімнатна квартира, отримана в порядку спадкування. На цей час на квартирному обліку перебуває сім`я з чотирьох осіб. Сторона позивача посилається на положення ст.ст. 33, 43 ЖК УРСР та зазначає, що факт приватизації родиною кімнати № 4 в комунальній квартирі [ADDRESS] , житловою площею 18,00 кв.м., у 2004 році, не є підставою позбавлення родини права отримання житлового приміщення в порядку черговості для поліпшення житлових умов, що було б порушенням ст. 47 Конституції України. Також позивач посилається на положення ст. 54 ЖК УРСР, п.п. 38, 39 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 №470, і зазначає, що із квартирної справи чітко вбачається, що [PERSON] перебувала на квартобліку, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов в Дніпровській РДА згідно розпорядження №470 від 20.04.2004 року на загальних підставах, а члени її сім`ї з 18.06.2008 року, що вбачається з витягу з розпорядження Дніпровської РДА від 18.02.2019 №120. У відповідності з цим розпорядженням до облікової справи №32662 внесено зміни, а саме виключено з облікової справи [PERSON] , переоформлено облікову справу на [PERSON] та зазначено вважати датою зарахування на квартоблік родини з 4-х осіб з 18.06.2008 року. За твердженням позивача, право першочергового отримання житлового приміщення у цієї родини відсутнє. Позивач зазначає, що перебуває на квартирному обліку разом з членами своєї родини з 28.12.1992 року, тобто на 16 років раніше ніж родина [PERSON] . Позивач звертає увагу суду також на те, що розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року у частині надання позивачу та членам його родини кімнати житловою площею 19,20 кв.м. не визнавалось судом незаконним, а тому позивач має право на отримання ордеру на дану кімнату у відповідності з цим розпорядженням та чинним законодавством, що регулює порядок отримання особами, які потребують поліпшення житлових умов, кімнат у комунальних квартирах. Також на думку позивача, особи, які зареєстровані в кімнаті 8 по [ADDRESS] , у кількості 4 осіб, перебувають на обліку з 2008 року, а тому не мають переваг перед родиною позивача при отриманні житлового приміщення в розумінні ст.ст. 33, 43, 54 ЖК УРСР. Крім того позивач вказує, що він та члени його родини у період 2016-2017 роки зробили капітальний ремонт [ADDRESS] на що витратили значну суму грошових коштів, оскільки кімната була у вкрай занедбаному стані. На теперішній час позивач разом зі своєю родиною перебуває на квартирному обліку і спірна кімната надавалась до підходу черги квартирного обліку для тимчасового поліпшення житлових умов, з урахуванням раніше приватизованої жилої площі, тобто кімнати №4, наданої позивачу та членам його сім`ї 09.06.2004 року. Позивач вважає, що не дивлячись на наявність рішення суду про визнання ордеру недійсним, він та його родина мають право на поліпшення житлових умов, а також право користування спірним житловим приміщенням, адже родина позивача зробила у кімнаті ремонт та фактично проживає там з березня 2016 року. Посилаючись на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зміст рішень ЄСПЛ у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України», «Прокопович проти росії», «МакКен проти Сполученого Королівства» позивач вказує, що тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Позивач зазначає, що він та його родина відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратили право користування житловим приміщенням, оскільки постійно у ньому проживають, а відсутність ордеру не підтверджує припинення права на житло при постійному проживанні в цьому житлі. Вселення позивача та його родини у спірну житлову кімнату відбулось на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року, спірна кімната є постійним та єдиним місцем проживання позивача та членів його родини, позивач та члени його сім`ї ведуть спільне господарство, тривалий час проживають у спірній кімнаті. Поскільки родина позивача тривалий час проживає у [ADDRESS] , у розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції наявні достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем постійного проживання. Посилаючись на положення ст.ст. 9, 47, 48 ЖК УРСР позивач зазначає, що сукупна житлова площа наданих йому кімнат [ADDRESS] не перевищу норми житлової площі на одну особу (13,65 кв.м.). Позивач вважає, що він разом зі своєю родиною набув права користування житловою [ADDRESS] . Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №106 від 04.02.2001 року будинок по [ADDRESS] прийнятий до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва. Квартира [ADDRESS] є комунальною власністю та складається з 8-ми кімнат. З огляду на вищевказане Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація є відповідачем у справі, як власник зазначеного вище майна. Ухвалою суду від 28.07.2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 30.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і суд вирішив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження у зв`язку із чим справу було призначено до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 08.09.2022 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 20.10.2022 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 17.10.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позовну посилаючись на те, що будинок [ADDRESS] був гуртожитком і перебував у віданні Київської міської лікарні №2. Розпорядженням Дніпровської РДА №106 від 04.02.2006 року будинок [ADDRESS] прийнятий до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва. Відповідно до Акту приймання-передачі від 01.04.2015 року вказаний будинок знаходиться у господарському віданні та на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» згідно розпорядження Дніпровської РДА №61 від 13.02.2015 року. Позивач разом зі своєю родиною був переселений у вказаний будинок в зв`язку з реконструкцією гуртожитку [ADDRESS] . Позивачу разом з його сім`єю у кількості загалом 3 особи був виданий ордер [NUMBER] серії Б від 09.06.2004 року на [ADDRESS] в комунальній квартирі [ADDRESS] . Зазначена комунальна квартира складається з 8-ми кімнат. Пізніше позивач оформив право власності на [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 07.03.2007 року. 11.03.2016 року на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 позивачу разом з його родиною був виданий ордер №013528 серії Б на кімнату житловою площею 19,20 кв.м. Кімната була надана родині позивача як такій, що перебуває на квартирному обліку з 1992 року. Пунктом 2 вказаного розпорядження родині [PERSON] було відмовлено у наданні спірної квартири, оскільки остання перебуває на квартирному обліку з 2004 року і кімнату вирішено надати позивачу та його родині. Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року визнано незаконним розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року про відмову [PERSON] у передачі на родину з 5-ти осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м. та визнано недійним виданий позивачу ордер. Підставою для прийняття такого рішення суду слугувало те, що на час прийняття оскаржуваного рішення родина [PERSON] мала переважне право на отримання спірної кімнати в зв`язку з більшою чисельністю перебуваючих осіб на квартирному обліку. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки сім`я [PERSON] не є наймачами, а є власниками іншої кімнати в комунальній квартирі, спірне ізольоване житлове приміщення повинно бути надане у загальному порядку відповідно до ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР. 17.10.2022 року шляхом формування документів в системі «Електронний суд» до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі [PERSON] , за підписом його представника, зі змісту яких вбачається, що третя особа заперечує проти задоволення позову посилаючись на те, що [PERSON] зареєстрований в кімнаті 8, квартири [ADDRESS] . Вказану кімнату, житловою площею 17,8 кв.м., на родину з трьох осіб, 22.10.2001 року отримала мати третьої особи - [PERSON] . Родина третьої особи була поставлена на квартирний облік 20.04.2004 року до загальної черги. 30.03.2005 року мати третьої особи отримала ордер на зазначену [ADDRESS] . З 20.04.2004 року [PERSON] перебувала на квартирному обліку, як особа, що потребує поліпшення житлових умов на загальних підставах, складом родини з 5 осіб. На сім`ю з 3-х осіб позивачу був виданий ордер на зайняття кімнати № 4 , квартири [ADDRESS] . Загалом у комунальній квартирі мешкає 8 родин, які проживають в окремих кімнатах. У вересні 2015 року [ADDRESS] звільнилась і тому мати третьої особи - [PERSON] звернулась до Дніпровської РДА з питанням надання звільненої кімнати, оскільки 5 осіб мешкають у кімнати житловою площею 17,8 кв.м. та потребують поліпшення житлових умов. Розпорядженням Дніпровської РДА [PERSON] було відмовлено у наданні звільненої кімнати, оскільки було вирішено передати кімнату позивачу та його родині, які проживали в іншій приватизованій [ADDRESS], житловою площею 19,00 кв.м., складом родини - 3 особи. 18.02.2019 року внесено зміни до облікової справи №32662, а саме переоформлено її на [PERSON] , змінено дату зарахування на квартирний облік на 18.06.2008 року, мати третьої особи виключено з облікової справи, і таким чином на квартирному обліку перебувають 4 особи. Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року визнано недійсним виданий позивачу ордер щодо [ADDRESS], а також визнане незаконним розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року про відмову [PERSON] у передачі звільненої кімнати в комунальній квартирі. Під час розгляду згаданої справи третій особі стало відомо, що спірну [ADDRESS] позивач та його дружина приватизували в рівних долях на підставі розпорядження Дніпровської РДА №43-367 від 26.07.2016 року та отримали свідоцтво про право власності на спірну житлову кімнату. Вказане стало підставою для наступного звернення до суду і рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року визнано незаконним і скасовано розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА№43-367 від 26.07.2016 року та скасоване свідоцтво про право власності. Доводи позивача по суті зводяться до незгоди з вище наведеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, що суперечить процесуальному закону та є неприпустимим. У вказаних рішеннях чітко зазначено, що на момент передачі [PERSON] спірної кімнати в комунальній квартирі його сім`я не була наймачами, а була власниками частині цієї ж комунальної квартири, а тому правових підстав для застосування ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР немає і мали застосовуватись положення ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР та родина [PERSON] мала переважне право на отримання спірної кімнати. Третя особа вважає безпідставними посилання сторони позивача на те, що змінились обставини, оскільки постанова суду апеляційної інстанції була прийнята 12.02.2020 року, спірні відносини виникли у 2016 році, коли на квартирному обліку перебувала родина [PERSON] складом сім`ї з 5 осіб, які були наймачами та мали переважне право на отримання звільненої кімнати. Лише ордер є єдиною законною підставою для вселення та користування наданим житловим приміщенням, натомість рішенням суду виданий позивачу ордер щодо [ADDRESS] був визнаний недійсним, тому безпідставними є твердження позивача про наявність у нього права на користування кімнатою. Третя особа вказує, що не заперечує наявності у позивача права на поліпшення житлових умов, адже він продовжує перебувати на квартирному обліку у загальній черзі і у відповідності до положень ст. 54 ЖК УРСР у разі відсутності в комунальній квартирі інших наймачів, які потребують поліпшення житлових умов, він у загальному порядку може отримати у користування звільнену житлову кімнату. Також позивач не позбавлений можливості отримання в користування будь-якого іншого комунального майна в загальному порядку, у порядку черговості. Безпідставними на думку третьої особи є посилання позивача на той факт, що розпорядження РДА не визнано незаконним та не скасоване в частині надання йому спірної кімнати, оскільки належним способом захисту є саме визнання недійсним ордеру. У червні 2022 року Дніпровська РДА обґрунтовано надала позивачу відповідь про відмову у повторній видачі ордеру на кімнату, оскільки виданий на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року ордер визнаний недійсним. Визнання ордеру недійсним повністю спростовує законність користування позивачем спірною кімнатою та вказує на відсутність правових підстав для визнання за ним права користування житловим приміщенням. Після отримання ордеру на спірну кімнату, позивач та його дружина [PERSON] приватизували майно у рівних долях, однак судовим рішенням у справі №755/12044/19 встановлено незаконність набуття права власності на спірну кімнату. Крім вказаного, третя особа також зазначає, що позивачу та його родині ще в травні 2016 року було відомо про ініційований [PERSON] судовий спір, тож сторона позивача розуміючи наявність невирішеного судового спору на момент здійснення приватизації у липні 2016 року, мала проявити розумну обачність та усвідомлювати наслідки вчинення дій з приватизації та проведення ремонту в кімнаті до вирішення спору, а здійснивши такі дії позивач прийняв на себе ризики подальшого спростування у судовому порядку правомірності набуття права власності. У зв`язку з приватизацією позивачем та його дружиною спірної кімнати, їх право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і на теперішній час третьою особою поданий позов до [PERSON] та [PERSON] (справа №755/6445/22) щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, однак на теперішній час спір ще не вирішений. Позивач звернувся до суду із цим позовом у липні 2022 року, однак на час звернення до суду порушення прав має об`єктивно існувати, а обраний спосіб захисту має бути ефективним. При цьому, позивач та його родина продовжують користуватись спірною кімнатою, жодних доказів протилежного не надано, як і не надано доказів вчинення дій щодо примусового виселення. Отже, на момент звернення до суду порушення прав позивача об`єктивно не існує, що свідчить про передчасність заявленого позову та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 09.11.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково посилається на те, що викладена у відзиві позиція відповідача суперечить його ж позиції у справі №755/8749/16-ц про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним ордеру, де відповідач заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також відповідач у справі №755/12044/19 заперечував проти задоволення позову щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської РДА і скасування свідоцтва про право власності. У своїх поясненнях представник Дніпровської РДА наполягав на законності приватизації, оскільки розпорядження №119 від 11.03.2016 року до цього часу не скасоване. Відповідач протягом всіх інших судових розглядів підтримував позицію родини [PERSON] щодо законності вселення у спірну квартиру, тому є дивною та незрозумілою позиція відповідача у цьому спорі. Право родини [PERSON] на користування житловим приміщенням закріплене Конституцією України і не є оспорюванням висновків суду за попередніми рішеннями. Тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. 09.11.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на письмові пояснення третьої особи [PERSON] зі змісту якої вбачається, що позивач не погоджується з аргументами третьої особи та зазначає, що родина [PERSON] має конституційне право на користування житловим приміщенням і ними не оспорюються висновки суду в інших справах. Позивач вказує, що не дивлячись на визнання недійсним виданого ордеру, він все одно має право на поліпшення житлових умов та на користування спірною кімнатою. У кімнаті зроблений ремонт і родина [PERSON] фактично з березня 2016 року проживає в ній. Тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Позивач зазначає, що він та його родина відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратили право користування кімнатою, оскільки постійно у ній проживають, а відсутність ордеру не припиняє право особи на житло при постійному проживанні у ньому. Вселення позивача та його родини до спірної кімнати відбулось на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року і це житло є єдиним місцем проживання позивача та членів його сім`ї, у кімнаті позивач та його сім`я ведуть спільне господарство та проживають тривалий час, тож наявні достатні та триваючі зв`язки із конкретним місцем постійного проживання. Сукупна жила площа [ADDRESS] не перевищує норми житлової площі на одну особу. Позивач вважає, що він разом зі своєю сім`єю набув право користування спірним житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній та просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та інших заявах по суті справи, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що 11.03.2016 року позивач отримав ордер на спірну кімнату для тимчасового поліпшення його житлових умов до підходу черги. Рішенням суду виданий ордер був визнаний недійсним і таким чином родина втратила право проживання в кімнаті. При цьому, позивач та його дружина до ухвалення відповідного рішення встигли приватизувати кімнату. Розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року в частині надання позивачу кімнати ніким не оспорювалось та є чинним. Позивач та його родина протягом 2016-2017рр. зробили у кімнаті ремонт, витратили значні кошти, тому ініційовано цей позов про визнання права користування житловим приміщенням ураховуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення ЄСПЛ, адже наявні триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання з 2016 року. Посилаючись на зміст рішення Конституційного Суду України від 16.11.2022 року представник вказує, що Дніпровська РДА помилково видала ордер пославшись при цьому не на ту норму закону яка мала застосовуватись, тож наявна помилка державного органу і громадяни не мають страждати від помилок державного органу. При отриманні спірної кімнати позивач надав всі необхідні документи, а помилку допустив саме державний орган, тож у такій ситуації позивач є потерпілим та за ним має бути визнане право користування спірним житловим приміщенням. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить у задоволенні позову відмовити і додатково пояснила суду, що позивачу була надана кімната №4 , яку він приватизував, а в 2016 році йому була надана кімната № 5 в комунальній квартирі, яка складається з 8 кімнат. Однак, сусіди позивача оскаржили розпорядження РДА та виданий на кімнату ордер, оскільки вони мали переважне право на отримання цієї кімнати. На думку представника, за позивачем та його родиною не можна визнавати право користування кімнатою, оскільки її площа є спірною і кімната знаходиться в комунальній квартирі, тому слід керуватись положеннями ст. 54 ЖК УРСР. Дніпровська РДА видала позивачу ордер на кімнату вважаючи, що він має право на його отримання, однак суд апеляційної інстанції з таким рішенням не погодився. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що позивач та його родина заселились у спірну квартиру на підставі виданого ордеру, зареєстрували у ній місце свого проживання та подали документи на приватизацію. У кімнаті зробили капітальний ремонт, при цьому [PERSON] у своїй кімнаті не проживала, здавала її в оренду, і ніхто із зареєстрованих у її кімнаті не проживав, а лише у 2016 році заселилась донька [PERSON] та проживає до теперішнього часу. Третя особа вважає, що [PERSON] не потребують житла. [PERSON] у квартирі не проживає з 2009 року, спірна кімната [PERSON] не потрібна. Інші треті особи та/або їх представники в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні клопотання третіх осіб про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №685 від 02.06.2004 року, [PERSON] на сім`ю з трьох осіб: він, дружина та син, надано [ADDRESS] , жилою площею 18,00 кв.м., в комунальній квартирі [ADDRESS] . На квартирному обліку перебуває в Деснянському районі з 1992 року, справа квартобліку №10272. З квартобліку не знімати (а.с. 49). Згідно копії корінця ордеру [NUMBER] серії Б [PERSON] 09.06.2004 року виданий ордер на сім`ю з 3 осіб на право зайняття житлового приміщення жилою площею 18,00 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 147). Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №119 від 11.03.2016 року, надано одну кімнату житловою площею 19,20 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS] [PERSON] на сім`ю з трьох осіб: він, дружина та син. Проживають в іншій приватизованій кімнаті житловою площею 19,00 кв.м. цієї ж комунальної квартири, де всього зареєстровано 3 особи. На квартирному обліку перебуває з 28.12.1992 року на загальних підставах, справа квартобліку №36962. Кімната надається до підходу черги квартирного обліку для тимчасового поліпшення житлових умов, з урахуванням раніше приватизованої житлової площі. З квартирного обліку не знімати (а.с. 85). Згідно копії корінця ордеру №013528 серії Б [PERSON] 29.03.2016 року виданий ордер на сім`ю з 3 осіб на право зайняття житлового приміщення жилою площею 19,20 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] (з.б.а.с. 147). Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №119 від 11.03.2016 року, відмовлено [PERSON] з питання надання кімнати житловою площею 19,20 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS] у зв`язку з тим, що вона надана [PERSON] Проживає в іншій кімнаті житловою площею 18,80 кв.м. цієї ж комунальної квартири, де всього зареєстровано 5 осіб. На квартирному обліку перебуває з 20.04.2004 р. на загальних підставах, справа квартобліку №32662 (а.с. 11). Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року у справі №755/8749/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22.09.2021 року: визнано недійсним ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м. яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою - [ADDRESS] ; визнано незаконним розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року №119 про відмову [PERSON] у передачі на родину із п`яти осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] (а.с. 14-34). Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26.07.2016 року задоволене прохання наймача [PERSON] та вирішено передати 15/100 частини квартири спільного заселення [ADDRESS] в приватну, спільну (сумісну або часткову) власність (а.с. 12). За змістом копії Свідоцтва про право власності, 26.07.2016 року Орган приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації видав відповідне свідоцтво, яким посвідчив, що 15/100 частини приміщення квартири спільного заселення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] в рівних долях (з.б.а.с. 148). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року у справі №755/12044/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022 року, визнане незаконним та скасоване розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року; скасоване свідоцтво про право власності [NUMBER] від 26 липня 2016 року, видане Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року (а.с. 35-48, 59-70). Судом також перевірені посилання третьої особи [PERSON] на те, що на теперішній час між ним та [PERSON] існує спір у справі №755/6445/22 та встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 08.09.2022 року скасовано рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Корчинської Лілії Володимирівни про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30.08.2016 року щодо державної реєстрації права спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (у розмірі частки кожного по 15/200) з одночасним припиненням права власності [PERSON] , [PERSON] у розмірі частки кожного по 15/200 на квартиру [ADDRESS] . За змістом Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №120 від 18.02.2019 року внесено зміни в облікові справи громадян, зокрема, облікова справа №32662 на родину з 5 осіб переоформлена на [PERSON] . Змінена дата зарахування на квартирний облік на 18.06.2008 року. Виключено з облікової справи заявника [PERSON] . Вирішено вважати на квартобліку родину з 4 осіб: заявник - [PERSON] , [INFO].; сестра - [PERSON] , [INFO]., племінник - [PERSON] , [INFO]., племінниця - [PERSON] , [INFO]. Порядок забезпечення житлом: за загальною чергою (а.с. 13). Вбачається, що 17.06.2022 року позивач звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням повторно видати ордер на кімнату житловою площею 19,20 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS] , однак адміністрація своїм листом повідомила позивача про те, що відповідно до розпорядження №119 від 11.03.2016 року йому був виданий ордер на зазначену житлову площу 29.03.2016 року, тому відсутні правові підстави для задоволення прохання позивача (а.с. 50). Вирішуючи спір по суті суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, ураховуючи наступне. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи слід провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла законним та необхідним у демократичному суспільстві, чи відповідає це нагальній суспільній необхідності та чи є це співрозмірним із переслідуваною законною метою. Статтею 54 ЖК УРСР визначено наступне: 1. Якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. 2. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім`ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. 3. Правила, передбачені частинами першою і другою цієї статті, застосовуються незалежно від належності жилого будинку. 4. У разі відмови в наданні жилого приміщення, що звільнилося, у випадках, передбачених цією статтею, спір може бути вирішено в судовому порядку. 5. Якщо ізольоване приміщення, що звільнилося, не може бути відповідно до правил частини другої цієї статті передано наймачеві, який проживає в цій квартирі, його надають іншим особам у загальному порядку. Аналогічні положення містить п. 67 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. №470. У постанові Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року в справі №755/8749/16-ц зазначено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є наймачами, а є власниками частини цієї ж комунальної квартири, тому правових підстав для застосування при вирішенні даного спору ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР немає. Оскільки відповідачі не є наймачами, спірне ізольоване житлове приміщенні повинно бути надане у загальному порядку відповідно до ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР. Наведене узгоджується з висновком, викладеним у постанові ВС від 04.06.2018 року у справі №756/1220/16-ц. Отже, в даному випадку родина [PERSON] мала б право на отримання кімнати лише в загальному порядку, який передбачає черговість (ст. 43 ЖК УРСР), а також необхідність врахування прав осіб, які мають право першочергового та позачергового надання жилих приміщень (ст.ст. 45, 46 ЖК УРСР) та за умови відсутності проживаючих у комунальній квартирі інших наймачів, які мають право на отримання ізольованого житлового приміщенні у відповідності до ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР. Саме у зв`язку із наведеним судовими інстанціями були прийняті рішення про визнання недійсним виданого позивачу ордеру та визнання незаконним розпорядження Дніпровської РДА про відмову у наданні кімнати [PERSON] . Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він вселився до спірної кімнати на підставі розпорядження Дніпровської РДА №119 від 11.03.2016 року про надання йому житлового приміщення, яке ні ким не оскаржене та не скасоване, з огляду на наступне. Статтею 58 ЖК УРСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Отже, розпорядження про надання житлового приміщення є актом у даному випадку органу державної влади, який реалізується виданням ордеру та цим вичерпує свою дію, при цьому лише ордер є єдиною підставою для вселення у надане житлове приміщення. Поряд із цим, виданий позивачу на підставі розпорядження Дніпровської РДА ордер визнаний недійсним, що у відповідності до ст. 59 ЖК УРСР є встановленим законом способом захисту порушеного права, а сама по собі наявність розпорядження, на яке посилається позивач, не посвідчує наявності права користування спірною кімнатою. Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст. 2 ЖК УРСР, завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Разом з цим, пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Під час розгляду справи сторона позивача неодноразово посилалась на наявність у позивача конституційного права на житло, на те що позивач та його родина тривалий час проживають у спірній кімнаті, витратили значні кошти на її ремонт, що ця кімната є єдиним місцем проживання і в цьому контексті наводили положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зміст вище згаданих рішень ЄСПЛ. Натомість суд встановивши обставини справи надавши їм та зібраним у справі доказам оцінку дійшов висновку, що у світлі положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і наведених рішень ЄСПЛ відмова у позові про визнання права користування житловим приміщенням у даному випадку є законною, необхідною у демократичному суспільстві, відповідає суспільній необхідності та є співрозмірною із переслідуваною законною метою. Слід зазначити, що у відповідності до положень ст. 47 Конституції України не лише позивач має право на житло, адже норми Конституції розповсюджуються на всіх громадян України і особливий порядок забезпечення житлом встановлюється для громадян, які потребують соціального захисту. Звісно позивач, як і інші громадяни України має невід`ємне конституційне право на житло, натомість отримавши кімнату на яку позивач право не мав, тим самим порушені права інших осіб, адже не доведено відсутності прав на кімнату громадян, які перебувають на квартирному обліку раніше позивача, мають першочергове або позачергове право на отримання житла, або є іншими наймачами у комунальній квартирі. На переконання суду, відмова у позові відповідає принципу соціальної справедливості необхідної у демократичному суспільстві. Суд звертає увагу, що позивач у самому змісті позову наводить суперечливу інформацію стосовно проживання у спірній кімнаті зазначаючи в одному випадку про дійсне проживання у ній, а в іншому вказує на проживання у [ADDRESS]. Навіть у власних реквізитах позивач наводить свою адресу із посиланням на [ADDRESS]. Жодних доказів тому, що позивачем здійснювалось утримання спірної кімнати, сплачувались житлово-комунальні послуги суду не надано. Разом з тим, суд вважає, що тривале проживання та проведення ремонту у даному випадку не може бути підставою для визнання права користування кімнатою, адже ордер на кімнату позивач отримав наприкінці березня 2016 року, а згідно матеріалів справи, із позовом про визнання ордеру недійсним та визнання розпорядження незаконним [PERSON] звернулась у травні 2016 року. За таких обставин позивач мав розуміти, що практично від дня надання йому кімнати житлова площа є спірною, і

Outcome: dismissed