Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Київ з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останньої грошові кошти сплачені ним за житлово-комунальні послуги за 2019 рік у розмірі 27740,38 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 19.10.1991 року по 23.02.2015 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2015 року розірвано, а рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивач зазначає, що відповідач, як співвласник зазначеного будинку відповідно до своєї частки, згідно зі ст. 360 ЦК України, зобов`язана відшкодувати частину вже оплачених ним коштів. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.08.2021року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного будинку передано на розгляд за підсудністю до Обухівського районного суду Київської області. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 31 березня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні просить позов задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з урахуванням наступного. Судом встановлено, що з 19.10.1991 року по 23.02.2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що не оспорюється та визнається сторонами. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2015 року, яке набрало законної сили 23.02.2015 року, у справі № 757/21516/14-ц шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , розірвано . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року, яке набрало законної сили 03.03.2017 року, у справі № 372/4514/14-ц позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя визнано право спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані [ADDRESS] , а також автомобіль БМВ марки Х5, 2011 року випуску державний номерний знак [NUMBER] ; за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані [ADDRESS] ; визнано право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль «Додж Дуранго» В8 5200 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , залишено в спільній сумісній власності власності [PERSON] та [PERSON] автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та автомобіль «Додж Дуранго» В8 5200 1998 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Як визначено у ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст. 360 ЦПК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Так, позивач просить стягнути з відповідача сплачені ним витрати за житлово-комунальні послуги за 2019 рік, зокрема, за послуги газопостачання, послуги охорони . Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулює Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно ст.. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Не є предметом регулювання цього Закону відносини, що виникають між співвласниками, а також між співвласниками та об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку при забезпеченні потреб співвласників шляхом самозабезпечення відповідно до статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Як визначено у ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком та 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Отже, послуги охорони та телекомунікаційні послуги не належать до житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст.ст. 1, 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач це фізична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Зокрема, споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач - це, серед іншого, фізична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Отже, в розумінні закону споживачем комунальних послуг є особа, яка користується об`єктом нерухомого майна; отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб; з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.02.2015 року, що набрало законної сили 23.02.2015 року, у справі № 757/21516/14-ц, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] встановлено, що останні не проживали однією сім`єю з січня 2014 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, не підлягають доказуванню обставини, що з січня 2014 року сторони не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства, а фактично проживають окремо та не цікавляться життям один одного. Згідно витягу з реєстру територіальних громад м. Київ, [PERSON] , з 21.11.2000 року прописана за адресою: [ADDRESS] (а.с.55). Будь-яких доказів на підтвердження проживання [PERSON] у 2019 році у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , позивачем не надано. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] не є споживачем комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім того, надані позивачем копії квитанцій на підтвердження оплати послуг не містять посилання на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а позивачем не додано до позовної заяви копії договорів на підставі яких перерахувались вказані у квитанціях кошти. Згідно ст.. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що у 2019 році [PERSON] була зареєстрована у цьому домоволодінні чи проживала в ньому. Як не надано належних доказів сплати комунальних послуг за надані послуги за адресою: [ADDRESS] . Отже виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в позові відмовлено, тому судові витрати на професійну допомогу сплачені відповідачем підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved