Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про позбавлення права на житлову площу. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача в її користь сплачений нею при подачі позову судовий збір з підстав зазначених у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак надала заяву з проханням слухати справу у її відсутності . Позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Щодо прийняття заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи засобами поштового зв`язку та через оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Оскільки, відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, що в розумінні ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подав відзиву, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено з матеріалів справи, позивач [PERSON] є вцілому власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.09.2009 року (а.с. 8). Відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте не проживає з грудня 2021 року за вказаною адресою, що є більше як понад рік і підтверджується Актами про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від: 09.12.2021 року за № 02-09/64; 11.01.2022 року за № 02-09/07; 15.02.2022 року за № 02-09/32; 22.03.2022 року за № 02-09/41; 27.04.2022 року за № 02-09/46; 02.06.2022 року за № 02-09/66; 04.07.2022 року за № 02-09/72 (а.с.15-21). Із довідки № 520 від 07.07.2022 року виданої виконкомом Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області (а.с. 13) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] . З договорів (а.с. 11-12, 14) видно, що відповідач взяв в оренду в [PERSON] житло в [ADDRESS] . Сума проживання за місяць становить 1200,00 грн. Платником являється [PERSON] . Фактично більш ніж понад рік відповідач не проживає у будинку позивача, а також не з`являється за даною адресою, не являється членом сім`ї позивача (шлюб між сторонами розірвано 02.12.2019 року, що стверджується копією рішення Жовківського районного суду Львівської області, а.с.9-10) та не веде з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Реєстрація відповідача в будинку позивача не дає їй можливості оформити субсидії на житлово-комунальні послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 71 ЖК України передбачає, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, де зазначено про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення суду є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Права власника житлового будинку, визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Враховуючи те, що відповідач не проживає у будинку понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, а також те, що позивач не може розпорядитися, володіти та управляти своїм майном на власний розсуд у зв`язку з реєстрацію в будинку відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні в суд з позовом позивачем сплачено 992 грн. 40 коп. судового збору, що підтверджується копією квитанції № 0.0.2620733659.1 (арк.спр. 1). А тому, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 992 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Outcome: approved