Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ про поновлення виплати середнього заробітку. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. З 08 жовтня 2020 року наказом директора КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» від 28 липня 2020 року №29-кЕМ, він був прийнятий на посаду слюсара-електрика по обслуговуванню та ремонту обладнання устаткування метрополітену 5 розряду бригади з ремонту цеху ремонту обладнання Електромеханічної служби КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН», про що здійснено відповідний запис у трудову книжку. В силу п. 1 ст. 3 Указу Президента України від 24 лютого 2021 року №71/2021 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2021 році», його у період дії в Україні особливого періоду, [INFO] , було призвано на строкову військову службу та у цей ж день було направлено для проходження строкової військової служби до військової частини [NUMBER] Національної гвардії України. Наказом командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України його було зараховано до списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечень, що вбачається із записів у військовому квитку Серія [NUMBER] , виданому 23 квітня 2022 року. За ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції станом на 23 квітня 2021 року, тобто на день призову на строкову військову службу та початку проходження військової служби в особливий період) відповідач своїм наказом від 19 квітня 2021 року №26-кЕМ зберіг за позивачем місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві за його посадою на період проходження військової служби. Через внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 №2352-ІХ у ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині виключення прав на збереження середнього заробітку, Наказом виконуючого обов`язки генерального директора КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» від 19 липня 2022 року №114-ОК «Про припинення нарахування середнього заробітку», з 19 липня 2022 року відповідачем припинено нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку. З рішенням (діями) відповідача про припинення нарахування та виплати з 19 липня 2022 року йому - військовослужбовцю Національної гвардії України середнього заробітку за час проходження військової служби в особливий період, у період воєнного стану, що порушує його законні права, він не згоден з огляду на те, що на момент його призову на строкову військову службу, тобто 23 квітня 2021 року, середній заробіток за час проходження військової служби в особливий період, у період воєнного стану, гарантувався ч. 3 ст.119 КЗпП України. Посилаючись на приписи ч. 3 ст. 22 та ч. 1 ст. 58 Конституції України, де зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, рішення Конституційного Суду України щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, просив визнати наказ Комунального підприємства «Харківський метрополітен» від 19 липня 2022 року №114-ОК «Про припинення нарахування середнього заробітку», в частині припинення з 19 липня 2022 року [PERSON] - слюсару-електрику з обслуговування та ремонту устаткування метрополітену 5 розряду бригади ремонту цеху ремонту обладнання електромеханічної служби, що відбувався за наказом від 19 квітня 2021 року №26-кЕМ таким, що порушує його гарантовані законом права та скасувати цей наказ у зазначеній частині; поновити виплату [PERSON] , КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» середнього заробітку з дня його припинення, а саме, починаючи з 19 липня 2022 року та проводити цю виплату до дня закінчення проходження військової служби в особливий період, в період воєнного стану; стягнути з КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» на користь [PERSON] середній заробіток з дня його припинення, а саме починаючи з 19 липня 2022 року по вступ судового рішення в законну силу. Одночасно позивач просив витребувати у КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» довідку про його середній заробіток, відповідно до постанови Кабінет Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, посилаючись на неможливість надати зазначений доказ самостійно у зв`язку з перебуванням на лікуванні та відновленні. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 жовтня 2022 року прийнято позовну заяву [PERSON] до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ про поновлення виплати середнього заробітку до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Клопотання [PERSON] про витребування доказів було задоволено. Витребувано від КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ довідку про середній заробіток [PERSON] , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Через канцелярію суду за вхідним № 3669 від 22 листопада 2022 року представником КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» Щербак Н. Б., що діє за довіреністю №09/11/01-09 від 04 січня 2022 року, надано відзив на позовну заяву де зазначено що позовна заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно з трудовою книжкою [NUMBER] [PERSON] працює на КП «Харківський метрополітен» з 03 серпня 2020 року на посаді слюсаря-електрика з обслуговування та ремонту устаткування метрополітену 5 розряду бригади з ремонту цеху ремонту обладнання. 23 квітня 2021 року, у період дії в Україні особливого періоду [INFO] позивача було призвано на строкову військову службу. З 18 липня 2022 року позивач продовжив військову службу за контрактом, про що було внесений відповідний запис до п. 9 Військового квитка Серії [NUMBER] . З моменту призову [PERSON] на військову службу, під час дії особливого періоду, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, що діяла на той час, за позивачем зберігалося місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, про що було видано наказ від 19 квітня 2021 року № 26-кЕМ . Редакцію ч. 3 ст. 119 КЗпП було змінено з 19 липня 2022 року згідно з Законом України №2352- IX від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», у зв`язку з чим видано новий наказ № 114-ок «Про припинення нарахування середнього заробітку», яким з 19 липня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби [PERSON] . Вказала, що дії КП «Харківський метрополітен» є правомірними, оскільки Міністерство економіки в листі від 26 липня 2022 року № 4711-06/52362-09 зазначило, що враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2352-ІХ не визначено жодних особливостей застосування положень ч. 3 ст. 119 КЗпП, з дня набрання чинності Законом №2352-ІХ за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу як до дня набрання чинності Законом, так і після цього, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади. Тож, з моменту набрання чинності Закону №2352-ІХ не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були прийнятті (призвані) на військову службу до 19 липня 2022 року. Держпраці в листі від 22 липня 2022 року № 2464/4/4.1-ЗВ-22а погодилося з твердженням Мінекономіки щодо застосування змін, внесених до Закону №2352-ІХ. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2022 року № 5-р(І)/2019 зазначила, що метрополітен не порушував норми ст. 58 Конституції, так як застосував зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України саме з моменту набрання ними законної сили, після їх офіційної публікації. Додала, що думку про незбереження середнього заробітку мобілізованим працівникам Держпраці знову озвучили в листі від 28 липня 2022 року № 2498/4/4.1-ЗВ-22а, де вказано, що додаткові гарантії можуть бути передбачені колективним договором. Проте, Колективним договором КП «Харківський метрополітен» такі виплати не передбачені. \~ \~ \~ \~Просила відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог (а. с. 27-30). Окрім того, на електронну пошту суду за вхідним № 1254 від 09 грудня 2022 року представником КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» Щербак Н. Б., що діє за довіреністю №09/11/01-09 від 04 січня 2022 року, надано довідку про середній заробіток [PERSON] , відповідно до постанови Кабінет Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (а. с. 52-53). Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. З копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , заповненої 03 серпня 2020 року відділом кадрів КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН», вбачається що позивач працює на КП «Харківський метрополітен» з 03 серпня 2020 року на посаді слюсаря-електрика з обслуговування та ремонту устаткування метрополітену 5 розряду бригади з ремонту цеху ремонту обладнання ( а. с. 9). 23 квітня 2021 року, у період дії в Україні особливого періоду, [INFO] , позивача було призвано на строкову військову службу, про що було внесено відповідний запис до п. 5 Військового квитка Серії [NUMBER] [PERSON] , виданного 23 квітня 2021 року [INFO] (а. с. 10-11). За наказом КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» від 19 квітня 2021 року під № 26-кЕМ [PERSON] , слюсаря-електрика з обслуговування та ремонту устаткування метрополітену 5 розряду бригади з ремонту цеху ремонту обладнання електромеханічної служби увільнено від трудових обов`зків із збереженням місця роботи та середнього заробітку до дня фактичної демобілізації (а. с. 34). З 18 липня 2022 року позивач продовжив військову службу за контрактом, про що внесений відповідний запис до п. 9 Військового квитка Серії [NUMBER] [PERSON] , виданного 23 квітня 2021 року [INFO] (а. с. 10-11). Згідно з наказом КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» № 114-ок від 19 липня 2022 року [PERSON] припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби (а. с. 12-14). Середньоденний заробіток [PERSON] , відповідно до постанови Кабінет Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, становить 567,99 грн, що вбачається з довідки КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» № 09/1262/01-09 від 09 грудня 2022 року (а. с. 53,55). За довідкою Військової частини [NUMBER] №40/35/9/1-1797 від 06 вересня 2022 року [PERSON] дійсно з 21 липня 2021 року по 18 листопада 2021 року, з 01 грудня 2021 року по 27 квітня 2022 року, з 01 липня 2022 року по 05 вересня 2022 року безпосередньо брав участі, у здійсненні заходів із забезпечення Національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах іа в період здійснення зазначених заходів у м. Слов`янськ Донецької області (а. с. 18). Отже, між позивачем і відповідачем виник спір з приводу нарахування відповідачем середнього заробітку позивачу, який працював на підприємстві відповідача, та перебуває на військовій службі за контрактом. Статтею 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Приписами ч. 1\~ст.\~4\~ЦПК України\~визначено,\~що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно з ч. 2, 3 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється , зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом . Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими\~частиною третьою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також\~частиною першою\~статті 53 і\~частиною другою\~статті 57 Закону України "Про освіту",\~частиною другою\~статті 44,\~частиною першою\~статті 54 і\~частиною третьою\~статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту",\~частиною другою\~статті 46 Закону України "Про вищу освіту" (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). У свою чергу ст. 119 КЗпП України встановлює гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Зокрема, ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції станом на дату наказу про увільнення позивача від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби, а саме, 19 квітня 2021 року) унормовувала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Судом встановлено, що за наказом КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» від 19 квітня 2021 року під № 26-кЕМ з моменту призову на військову службу, під час дії особливого періоду, на строк до його закінчення або до дня фактичної демобілізації, за позивачем зберігалося місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві після увільнення від виконання трудових обов`язків (а. с. 34). Згідно з\~аб.\~13\~ст.\~1\~Закону України\~«Про оборону\~України» особливий\~період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Водночас, відповідно до аб. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій За ч. 8 ст. 4 Закону України № 354-ХІІ від 21 жовтня 1993 року «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15 березня 2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21 квітня 2022 року, у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року, затверджений Законом України № 2263-ІХ від 22 травня 2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, затверджений Законом України № 2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 757/2022 від 07 листопада 2022 року, затверджений Законом України № 2738-ІХ від 16 листопада 2022 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Окрім того, 24 лютого 2022 року набрав чинності Указ Президента України № 29/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію». Мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.\~ За приписами ст. 1 Закону України № «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Відтак, починаючи з 24 лютого 2022 року та по теперішній час в Україні діє режим воєнного стану, який є особливим періодом. Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо оптимізації\~трудових відносин»\~від 01\~липня 2022\~року,\~що набрав\~чинності 19\~липня 2022\~року,\~внесені зміни,\~у тому\~числі,\~до КЗпП\~України,\~зокрема,\~у ч.\~3\~ст.\~119\~КЗпП України,\~:\~слова «зберігаються\~місце роботи,\~посада і\~середній заробіток»\~замінено словами\~«зберігаються місце\~роботи і\~посада». \~ \~ \~ \~Отже,\~починаючи з\~19\~липня 2022\~року,\~ч.\~3\~ст.\~119\~КЗпП України\~має таку\~редакцію: За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Тобто, саме із зазначеного часу законом гарантовано збереження за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, місця роботи і посади на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Середній заробіток за зазначеними працівниками не зберігається. Судом встановлено,\~що у\~зв`язку з\~набранням чинності Законом\~України «Про\~внесення змін\~до деяких\~законодавчих актів\~України щодо\~оптимізації трудових\~відносин» від\~01\~липня 2022\~року,\~яким передбачена\~відміна \~збереження середнього заробітку працівникам, увільненим від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, наказом КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХАРКІВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН» № 114-ок від 19.07.2022 року [PERSON] припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби саме з 19.07.2022 року. \~ \~ \~ \~ Ураховуючи викладене, суд доходить переконання, що припинивши нарахування позивачу середнього заробітку, відповідач діяв правомірно, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року не містить приписів щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Щодо доводів позивача стосовно порушення принципу зворотної дії закону в часі, а саме ст. 58 Конституції України та звуження змісту та обсягу існуючого права, гарантованого ч. 3 ст. 19 Основного Закону, як в наслідок порушення існуючих права позивача в частині збереження та виплати середнього заробітку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп). У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній». Окрім того, у Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019, справа № 3-243/2018 (3254/18, 4772/18, 6232/18, 6820/18, 2945/19, 1821/19), зазначено, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях висловлював юридичну позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року\~№ 1-зп, від 9 лютого 1999 року\~№ 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року\~№ 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року\~№ 5-рп/2012, від 13 березня 2012 року\~№ 6-рп/2012). Як указано в Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року\~№ 1-рп/2011, положення\~частини першої\~статті 58 Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзац другий\~пункту 5 мотивувальної частини). Конституційний Суд України вважає, що за змістом\~частини першої\~статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон\~не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави. Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо. Так, у рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права. Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2). У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права». При цьому, Урядом прийнято\~Постанову від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. За п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 1\~ст.\~2\~ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі змістом ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~12\~ ЦПК\~України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами \~частин 1,\~5,\~6\~ст.\~81\~ ЦПК\~України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства, а позивач [PERSON] не довів порушення своїх прав, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно з вимогами ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави. На підставі\~викладеного та

Outcome: dismissed