Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. Позивач 13.08.2022 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, просить суд визнати за ним у порядку спадкування, як спадкоємцем за законом першої черги, після померлої [INFO] дружини [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] , до складу якого входить: -житловий будинок під літерою «А-1» за планом загальною площею 39,4 м2, житловою площею 33,1 м2, -сарай під літерою «Б» за планом, -гараж під літерою «В» за планом, -вбиральня під літерою «Г» за планом, -забор № 1 за планом, -ворота № 2 за планом, -забор № 3 за планом, -замощення І за планом. В обґрунтуванні позову позивач зазначає, що правовстановлюючий документ на вищезазначене майно у нього відсутній. Ця обставина стала підставою для відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , після смерті дружини позивача. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою від 17.08.2022 позовну заяву прийняти до розгляду, відкрити провадження у справі, розгляд справи проводиться у порядку загального позовного провадження. Позивач повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява, у якій просить розглядати справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце проведення судового засідання, у судове засідання представника не направив. Третя особа повідомлена у встановленому законом порядку про дату, час та місце проведення судового засідання, у судове засідання не з`явилася. Від неї надійшла заява, у якій просить розглядати справу за її відсутності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 цієї Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що учасники справи, їхні представники не прибули в судове засідання, від них надійшли заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає можливим здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. \~ \~ \~ \~Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 02.02.1982 виконавчим комітетом Миколаївської селищної Ради Широківського району Дніпропетровської області, 02.02.1982 між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб (арк. с. 12). Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконкомом Миколаївської селищної Ради народних депутатів Широківського району Дніпропетровської області 15.05.1997, у позивача та [PERSON] [INFO] народилася дитина [PERSON] (арк. с. 15). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 17.04.2015, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, реєстрації укладення якого [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] » (арк. с. 16). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 02.10.2018, [PERSON] померла [INFO] (арк. с. 17). Відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 55047537 08.02.2019 було зареєстровано спадкову справу № 63728575, номер у нотаріуса 31, щодо спадкодавця [PERSON] (арк. с. 19). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 882 від 08.08.2019, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 176812979 від 08.08.2019 позивач визнаний спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , а саме: земельна ділянка площею 5.1757 га, розташованої на території Миколаївської селищної ради Широківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1225855300:09:002:0171, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1685536512258 (арк. с. 21, 22). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.10.2021позивачу відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , після смерті дружини [PERSON] , померлої [INFO] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на зазначений житловий будинок у позивача (арк. с. 23). Згідно з відповіддю завідувача Широківської державної нотаріальної контори № 354/02-14 від 26.09.2022 після померлої [INFO] [PERSON] у Широківській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області 08.02.2019 заведено спадкову справу № 31/2019, заява про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори подавалась [PERSON] , заява про відмову від спадщини після померлої [PERSON] подавалась [PERSON] , заповіт від імені [PERSON] в Широківській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області не посвідчувався (арк. с. 46-49). Згідно з довідкою Комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 171942 від 25.07.2019 станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності у реєстровій книзі № 8-177-2569 на ім`я « [PERSON] », на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15.12.1989 згідно з рішенням виконавчого комітету Широківської районної Ради народних депутатів від 05.04.1988 № 73 (арк. с. 24-26). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду власником будинку за адресою [ADDRESS] є « [PERSON] ». Згідно з планом земельної ділянки домоволодіння складається з : -житлового будинку літера «А-1», який відповідно до плану забудови має загальну площу 39,4 м2, житлову площу 33,1 м2, -сараю літера «Б», -гаражу літера «В», -вбиральні літера «В», -паркану літера «№1», -воріт літера «№2», -паркану літера «№3», -замощення літера «І» (арк. с. 27-31). Комунальним підприємством «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» надано суду копію свідоцтва про право власності, виданого 15.12.1989 згідно з рішенням Широківської районної Ради народних депутатів № 73 від 05.04.1988, у якому зазначено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить житловий будинок, побудований у 1955 році, розмірами 9,02 х 5,50 м з надвірними спорудами (арк. с. 51). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 308430328 від 29.08.2022 відомості за адресою: [ADDRESS] відсутні у зазначених реєстрах (арк. с. 55). У громадсько-політичній газеті Широківського району «Вісник» № 41 (7216) від 14.10.2021 розміщено оголошення з текстом: «видане Свідоцтво про право власності від 15.12.1989 р. на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] вважати недійсним». Згідно з довідками № 2171 від 10.10.2018, № 240 від 05.02.2019 виконавчого комітету Карпівської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області, позивач проживав з [PERSON] до дня її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою до 02.10.2018 зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (арк. с. 13, 20). \~ \~ \~ \~ ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Приписами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно зі ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У ч. 1 ст. 328 ЦК України закріплено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Згідно зі ч. 1,3 ст. 1296, ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до\~ст.\~67\~Закону України\~«Про нотаріат»\~свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~за письмовою\~заявою спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину в\~порядку,\~встановленому цивільним\~законодавством,\~на ім`я\~всіх спадкоємців\~або за\~їх бажанням\~кожному з\~них окремо.\~Свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~після закінчення\~шести місяців\~з дня\~відкриття спадщини,\~а у\~випадках,\~передбачених частиною\~другою статті\~1270\~і статтею\~1276\~Цивільного кодексу\~України,\~-\~не раніше\~зазначених у\~цих статтях\~строків.Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Згідно зі ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень оофіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Згідно зі ч. 3, 4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Відповідно до п. 2, 4, 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966, яка втратила чинність 19.01.1996, об`єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по [ADDRESS] підлягають\~всі будинки\~і домоволодіння\~в \~межах міст\~ і\~ селищ\~ міського\~ типу\~УРСР,\~що належать\~місцевим Радам\~депутатів трудящих,\~ державним,\~ \~кооперативним \~ і\~громадським установам,\~підприємствам і\~організаціям,\~а також\~ті будинки\~і домоволодіння,\~ які\~ належать\~ громадянам\~ \~на \~ праві\~ \~особистої власності.Різні службові будівлі та споруди (сараї, літні кухні та ін.) не можна реєструвати окремо від жилого будинку. Не підлягають\~ реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Згідно з п. 13 зазначеної Інструкції бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до\~листа Міністерства\~юстиції України\~№ 19-32/319\~від 21.02.2005у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Згідно з п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з пп. 4.12, 4.16, 4.19 п. 4, глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Позивач позбавлений можливості оформити своє право на спадщину у нотаріуса у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на спадкове нерухоме майно та у зв`язку із відсутністю у позивача документів, які підтверджують право власності спадкодавця на вищевказане нерухоме майно. Враховуючи зазначене, те, що рішення про визнання права власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] було прийнято до 01.01.2013, а саме 05.04.1988, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на цей житловий будинок, разом з тим позивач спадщину після померлої дружини прийняв, так як постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і від спадщини не відмовився, третя особа [PERSON] від спадщини відмовилася, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати за позивачем, як спадкоємцем за законом першої черги, право власності на домоволодіння [ADDRESS] , до складу якого входить: -житловий будинок під літерою «А-1» за планом загальною площею 39,4 м2, житловою площею 33,1 м2, -сарай під літерою «Б» за планом, -гараж під літерою «В» за планом, -вбиральня під літерою «Г» за планом, -забор № 1 за планом, -ворота № 2 за планом, -забор № 3 за планом, -замощення І за планом. в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] дружини [PERSON] . V. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна Відповідно до\~ст.\~4\~ Закону\~ України\~ «Про\~ судовий\~ збір»\~ставка судового\~збору встановлюється\~з позовної\~заяви майнового\~характеру,\~яка подана фізичною\~особою або\~фізичною особою\~ підприємцем,\~у розмірі1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду). Ціна позову 6849 грн. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить 2481 грн з 01.01.2022. Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не звільнені від сплати судового збору, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. Позивач просить судові витрати не відшкодовувати. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: approved