Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

01 жовтня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , відповідно до якої позивач просив суд стягнути з державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через державну казначейську службу України на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 700\~000 грн.; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області притягнути до дисциплінарної відповідальності дізнавача Харківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] шляхом звільнення зі служби в поліції у відповідності до п.7 ч.3 ст. 13 «Дисциплінарного статуту національної поліції України»; винести окрему ухвалу до кадрової комісії прокурорів стосовно притягнення до відповідальності керівника Харківської окружної прокуратури Климовець М.О. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ухвалами слідчих суддів Жовтневого районного суду м. Харкова неодноразово, а саме 16 серпня 2021 року, 14 липня 2021 року, 30 червня 2021, 17 червня 2021, 26 травня 2021 року, 20 квітня 2021 року, 22 березня 2021 року зобов`язано керівника Харківської окружної прокуратури чи іншого уповноваженого прокурора розглянути скарги [PERSON] на недотримання розумних строків досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12019220430000206 від 07.02.2019 та в строки встановлені ухвалою суду вчинити відповідні процесуальні дії або надати відповідь у вигляді мотивованої постанови. На даний час ухвали слідчих суддів не виконані. Вказаними ухвалами слідчих суддів визначена бездіяльність прокуратури. Крім того, позивач зазначає, що ухвалою слідчого судді від 26 листопада 2020 року продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019220430000206 від 07.02.2019 до 6 (шести) місяців, тобто до 26.05.2021 включно. Також в своєму позові [PERSON] вказує на те, що судом неодноразово скасовувались постанови слідчого про закриття кримінального провадження 12019220430000206 від 07.02.2019. З приводу бездіяльності дізнавача та посадових осіб Харківського відділу поліції ГУНП у Харківській області позивач неодноразово звертався зі скаргами до Головного управління Національної поліції в Харківській області, але жодної відповіді не отримав. Порушення прав позивача з боку відповідачів призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язку і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] зазначає, що незаконні дії з боку відповідачів призвели до моральних переживань, у зв`язку з чим він втратив душевний спокій, був порушений сон, погіршилася пам`ять, увага та емоційна стійкість, втратив радість життя. Через стрес, пов`язаний із бездіяльністю відповідача у позивача зіпсувалися відносини з оточуючими людьми. Це також негативно відобразилося на його здоров*ї, підвисився тиск. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду з позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до держави України в особі Державної казначейської служби України, керівника Харківської окружної прокуратури Климовця Максима Олександровича, Харківської окружної прокуратури, прокуратури Харківської області, Головного управління Національної поліції в Харківській області, дізнавача Харківського ВП ГУНП в Харківській області Макаренка Владислава Сергійовича, голови Національної поліції України Клименка Ігоря Володимировича про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів розслідування, прокуратури. Призначено підготовче судове засідання. 21 жовтня 2021 року від Головного управління Національної поліції в Харківській області надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого він просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що позивач обмежилась лише загальними посиланнями на бездіяльність та незаконність дій посадових осіб органу досудового розслідування та завдання їй моральної шкоди, не довівши належними та достовірними доказами, ні факту наявності такої шкоди, ні погіршення здібностей позивача або позбавлення можливості реалізовувати свої звички і бажання, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків, наявність причинного зв`язку між протиправними, ні її думку, діями слідчого та можливим завданням такої шкоди. 28 жовтня 2021 року від представника Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вона просила суд відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що незгода позивача з прийнятими процесуальними рішеннями та реалізація механізму оскарження процесуальних рішень не свідчить про наявність шкоди та не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 23 ЦК України, оскільки не є порушенням прав особи. Окрім того, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої їй матеріальної та моральної шкоди. 28 жовтня 2021 року від Харківської окружної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вони вважають позовні вимоги [PERSON] безпідставними та такими що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було надано до суду будь-яких доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами органів прокуратури незаконних дій щодо позивача. 05 листопада 2021 року від Національної поліції України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просили суд відмовити у задоволені позову [PERSON] , посилаючись на те, що позивачем не доведено як наявність у нього моральної шкоди, так і вини Голови Національної поліції України в її заподіянні, у зв`язку з чим і відсутні підстави для її відшкодування. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 червня 2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 639/6667/21 за позовною заявою [PERSON] до держави України в особі Державної казначейської служби України, керівника Харківської окружної прокуратури Климовця Максима Олександровича, Харківської окружної прокуратури, прокуратури Харківської області, Головного управління Національної поліції в Харківській області, дізнавача Харківського ВП ГУНП в Харківській області Макаренка Владислава Сергійовича, голови Національної поліції України Клименка Ігоря Володимировича про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів розслідування, прокуратури. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав, просив ї задовольнити. Представник відповідача - Харківської обласної прокуратури Буч Р.В., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. В подальшому в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Представник відповідача - Головного управління національної поліції в Харківській області Гвоздецька О.М. в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечував. Представник Харківської\~окружної прокуратури,\~керівник Харківської\~окружної прокуратури\~Климовець М.О.,\~голова Національної\~поліції України\~Клименко І.В. в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися, про причину неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні було встановлено, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2019 року задоволено скаргу на постанову слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Всеволожського О.С. від 24 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідувань № 12019220430000206 від 07.02.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України. Скасовано постанову слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Всеволожського О.С. від 24 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідувань № 12019220430000206 від 07.02.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України. ( т.1 а.с.8) Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2020 року задоволено скаргу на постанову слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Макаренка В.С. від 10.07.2020 про закриття кримінального провадження № 12019220430000206 від 07.02.2019. Скасовано постанову слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Макаренка В.С. від 10.07.2020 про закриття кримінального провадження № 12019220430000206 від 07.02.2019. ( т.1 а.с. 10) Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Харківського ВП ГУНП в Харківській області Макаренка В.С., погоджене прокурором Харківської міської прокуратури №6 Харківської області Кас*яненко Р.В. про продовження строку досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄДРДР за № 12019220430000206 від 07.02.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 127, ч.1 ст. 129, ч.1 ст. 182 КК України. Продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019220430000206 від 07.02.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 127, ч.1 ст. 129, ч.1 ст. 182 КК України до 6 (шести) місяців, тобто до 26.05.2021 включно. ( т. 1 а.с. 11) Ухвалами Жовтневого\~районного суду\~м.\~Харкова від\~22\~березня 2021\~року,\~20\~квітня 2021\~року,\~26\~травня 2021\~ року,\~17\~червня 2021\~року,\~30\~червня 2021\~року,\~14\~липня 2021\~року,\~16\~серпня 2021\~року,\~10\~грудня 2021року,\~20\~грудня 2021\~року,\~18\~лютого 2022\~року \~ зобов`язано\~керівна Харківської\~ окружної\~прокуратури чи\~іншого \~уповноваженого прокурора\~розглянути скарги\~особи щодо\~недотримання розумних\~строків досудового\~розслідування у\~кримінальному провадженні № 12019220430000206 від 07.02.2019 протягом 3 (трьох) днів з моменту отримання копії ухвали слідчого судді, вчинити відповідні процесуальні дії за наслідками її розгляду або надати на неї відповідь у вигляді мотивованої постанови з дотриманням вимог ч.ч. 3,5 ст. 110 КПК України. (т.1 а.с. 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 162-163, 175-176, 177-179, 224 ) Суд зазначає, що усі інші ухвали суду, які містяться в матеріалах справи, не мають жодного відношення до справи, що перебуває на розгляді в суді, оскільки не стосуються матеріалів кримінального провадження № 12019220430000206. 14.06.2021 в.о. керівника Харківської окружної прокуратури М. Климовцем надано відповідь на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.05.2021 щодо недотримання розумних строків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019220430000206. ( т.1 а.с. 19) Позивач вказує на те, що до теперішнього часу зазначені ухвали слідчих суддів залишаються не виконаними. Прокурором не надана оцінка причинам тривалого проведення досудового розслідування, не зроблено висновок про розумність строків виконання дізнавачами та прокурорами слідчих (розшукових) дій з метою встановлення осіб, винних у вчинені кримінального правопорушення. Зазначене, на думку позивача, свідчить про порушення порядку розгляду скарги про недотримання розумних строків, неправильне оформлення прийнятого рішення, необґрунтованість наданої заявникові відповіді, тобто невідповідність її вимогам кримінального процесуального закону. Харківська окружна прокуратура Харківської області у своєму відзиві зазначає про те, що за результатами розгляд ухвал Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.08.2021, 14.07.2021, 30.06.2021, 17.06.2021, 26.05.2021 Харківською окружною прокуратурою Харківської області [PERSON] надано відповіді листами від 12.03.2021, 29.03.2021, 29.04.2021, 14.06.2021, 30.07.2021, 01.08.2021, 20.08.2021. Крім того, процесуальним керівником вживалися заходи з метою активізації досудового розслідування, а саме 12.03.2021, 29.09.2021 на ім`я дізнавача СДПВ №3 Харківського РУП №1 ГУНП в Харківській області давалися вказівки в порядку п.4 ч.2 ст. 36 КПК України, приймалося рішення про відсторонення дізнавача СД відділу поліції №3 Харківського РУП №1 ГУПП в області Сєриха А.С. від проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. (т.1 а.с. 68-73) З наданих до суду листів від 12.03.2021, 29.03.2021, 29.04.2021, 14.06.2021, 30.07.2021, 01.08.2021, 20.08.2021 на ім`я [PERSON] , вбачається, що Харківська місцева прокуратура №6 надавала відповіді на звернення заявника від 07.03.2021 щодо недотримання розумних строків під час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12019220430000206, а також повідомляла про наслідки виконання ухвал Жовтневого районного суду м. Харкова. ( т.1 а.с. 61-67) Але суд вважає, що дані відповіді керівника Харківської окружної прокурори були надані не встановлений законом спосіб, а саме з порушенням вимог ч.ч. 3,5 ст. 110 КПК України щодо винесення рішення у формі постанови, про що безпосереднього було зазначено в ухвалах слідчих суддів. Таким чином,\~судом достовірно\~встановлено порушення\~органами слідства\~розумних строків\~досудового розслідування кримінального провадження № 12019220430000206 від 07.02.2019, та не розгляд скарг [PERSON] з цього питання керівником Харківської окружної прокуратури чи іншого уповноваженого прокурора у встановлений законом спосіб. Крім того, позивач [PERSON] зазначає про те, що з приводу бездіяльності дізнавача та посадових осіб Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Харківській області він не одноразово звертався зі скаргами до Головного управління Національної поліції в Харківській області. Разом з тим будь-яких доказів на підтвердження даного ствердження в супереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав. Отже, в судовому засіданні не знайшло своє підтвердження факт порушення прав позивача з боку органів Національної поліції щодо не надання відповідей на скарги [PERSON] . На думку\~позивача у\~зв`язку довготривалою\~бездіяльністю відповідачів\~щодо неналежного\~розслідування кримінальної\~справи,\~ неефективним\~розслідуванням,\~порушенням розумних\~строків досудового\~слідства посадовими\~особамийому було завдано моральної шкоди. Відповідно до\~ст.\~3\~Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У ст. 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У пункті 3 Постанові Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості». У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантовано кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Положення цієї статті покладає на державу позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Положенням статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлено умови надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Положення статті 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такі правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19. Згідно статті 280 Цивільного кодексу України , якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. При цьому, суд також зважає на те, що в таких спірних правовідносинах презуюмується й факт завдання потерпілому моральної шкоди. Саме з такого розуміння презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію в аналогічному спорі виходив Верховний Суд України в постанові від 27 вересня 2017 року по справі №6-1435цс17 за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпортс Україна, Лтд» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, з підстав неправомірного поширення персональної, конференційної інформації, що також є конституційним немайновим правом особи. Судовим розглядом встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019220430000206 на дату звернення позивача до суду з даним позовом триває декілька років, а саме з 07.02.2019. Позивач неодноразове змушений був звертатися до суду з різними скаргами, в тому числі щодо порушення розумних строків досудового розслідування, які судом були задоволені, та на які у встановлений законом спосіб він не отримував відповіді від керівника Харківської окружної прокуратури чи іншого уповноваженого прокурора. Така бездіяльність органів слідства та прокуратури знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з завданими позивачеві моральними стражданнями. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Щодо розмірів моральної шкоди, заявлених позивачем, то суд зазначає, що вони не відповідають вимогам розумності, виваженості та справедливості. Встановивши доведеними факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви [PERSON] про злочин, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні за його заявою, суд вважає правильним застосувати норми матеріального права та зробити обґрунтований висновок про заподіяння [PERSON] моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру завданих душевних страждань, враховуючи вимоги розумності і справедливості. Суд зазначає, що неправомірні рішення та бездіяльність органів досудового слідства та прокуратури завдали моральних страждань [PERSON] , які виразилися в зміні його нормального життєвого ритму та вимагали від нього зусиль щодо відновлення своїх прав. Проте інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті тощо) до суду не надано, а тому, враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнав [PERSON] внаслідок незаконних рішень та бездіяльності органів прокуратури, вимоги розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, суд вважає, що сума 1 000 гривень є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди. Визначаючи спосіб відшкодування моральної шкоди на користь позивача, а саме з Державного бюджету України, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, відшкодовується державою. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України) Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18). Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п. п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди. Згідно з пунктом 3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Отже, моральна шкода завдана позивачу у справі підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Крім того, суд не знаходить підстав для постановлення в порядку ст. 262 ЦПК України окремої ухвали за заявою [PERSON] . У зв`язку з тим, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» судові витрати компенсуються за рахунок держави, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial