Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову, до обставин якого були внесені зміни у відповідності до заяви від 30 січня 2019 року, [PERSON] вказала, що за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживала її мати [PERSON] , її син [PERSON] , її донька [PERSON] та онук [PERSON] . Її мати [PERSON] з 2002 року хворіла на цукровий діабет та була інсулінозалежною людиною протягом семи років. З часом стосунки в родині між нею та її сином з одного боку та [PERSON] з іншого боку істотно погіршились, через що мати спілкувалась лише зі своєю онукою [PERSON] , яка є відповідачем в справі. 10 жовтня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір довічного утримання. Але вже [INFO] Каракаптан [PERSON] померла внаслідок ненадання їй відповідачем [PERSON] належного піклування та своєчасної медичної допомоги. Припускаючи, що дії [PERSON] , яка припинила робити її матері [PERSON] ін`єкції інсуліну, та через які її матір була поставлена у небезпечний для життя стан, були умисними та призвели до її смерті, вона, [PERSON] звернулась 18 жовтня 2018 року до поліції. Що ж до договору довічного утримання, то вона, [PERSON] , вважає його недійсним з певних причини. Так, її матір в останній місяць свого життя перебувала у надзвичайно тяжкому фізичному стані здоров`я, не вставала з ліжка, мала проблеми з зором. В той же час [PERSON] , як набувач за договором довічного утримання, систематично не виконувала своїх обов`язків за договором, а саме не робила [PERSON] ін`єкції інсуліну, що підтверджується наявністю у холодильнику великої кількості невикористаного препарату, а також великим рівнем цукру в крові [PERSON] , понад 24 одиниці, про що було вказано у медичній документації. Таким чином її мати [PERSON] , перебуваючи у тяжкому фізичному стані, і діючи з метою усунення та зменшення тяжких для себе обставин, уклала з [PERSON] договір довічного утримання на вкрай невигідних для себе умовах, сподіваючись на отримання від [PERSON] належного утримання та матеріального забезпечення з огляду на свою старість та хворобу. На те, що [PERSON] уклала договір довічного утримання на вкрай невигідних для себе умовах вказує та обставина, що вона як власник житлового будинку раніше склала заповіт на користь [PERSON] , за яким остання мала отримати у свою власність житловий будинок. До того ж [PERSON] згодилась укласти договір довічного утримання ще до того, як були усунені чи зменшені такі тяжкі обставини як тяжка хвороба та тяжкий стан здоров`я, чим й скористалась [PERSON] , адже її головною метою було отримання житлового будинку у власність. Тому вона, [PERSON] , змушена була звернутися до суду, бо як спадкоємець [PERSON] вона б мала право на отримання обов`язкової частки у спадщини, до складу якої входить житловий будинок. Ухвалою головуючого в справі судді Дем`яненко І.В. від 20 листопада 2018 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого засідання. Відповідач [PERSON] подала відзив від 07 грудня 2018 року, в якому наголосила на тому, [PERSON] не має право висувати вимогу про визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки його сторони не оспорювати договір, та вказала, що [PERSON] ще задовго до своєї смерті мала намір передати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , що підтверджується заповітом від 28 жовтня 2017 року та довіреністю від 17 березня 2018 року для збору та підготовки усіх необхідних документів для відчуження житлового будинку. Залишати житловий будинок позивачу [PERSON] померла [PERSON] не планувала, бо саме з вини [PERSON] були спричинені [PERSON] тілесні ушкодження у виді переламу шийки тазу, що підтверджується витягом з ЄРДР від 11 серпня 2018 року про реєстрацію кримінального провадження № 12018220780000506. Що ж до причин смерті [PERSON] , то ними були легенево-серцева недостатність та постінфарктичний кардіосклероз, про що вказано у лікарському свідоцтві про смерть від 19 жовтня 2018 року. Отже цукровий діабет чи перевищення цукру в крові не були причиною смерті [PERSON] , як про це вказує позивач. У відзиві відповідач також заперечили проти тих обставин, що саме з її вини 10 жовтня 2018 року [PERSON] не було госпіталізовано до лікарні. У задоволенні позову відповідач просила відмовити в повному обсязі. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив від 11 грудня 2018 року, в якій вона вказала, що вона наділена правом звернення до суду з даним позовом, адже ставить питання про визнання договору недійсним, а не про його розірвання, що є правом лише сторони договору. Позивач також не погодилась із обвинуваченнями у спричиненні тілесних ушкоджень [PERSON] , адже у кримінальному провадженні від 11 серпня 2018 року фігурує невідома особа, тому не має підстав стверджувати про її винуватість. Далі позивач вказала, що відповідач [PERSON] як представник [PERSON] отримала від виконавчого комітету Люботинської міської ради дозвіл на укладення договору довічного утримання житлового будинку, а не утримання [PERSON] . Позивач також наполягла на тому, що саме з вини [PERSON] 10 жовтня 2018 року не було госпіталізовано [PERSON] , так як вона відмовилась від такої пропозиції з боку сімейного лікаря [PERSON] , який того дня з`явився до її матері за викликом; наявний у [PERSON] цукровий діабет був поєднаний із станом, який сприяв смерті матері, що вказано у лікарському свідоцтві про смерть. Що ж до оспорюваного договору, позивач переконана, що [PERSON] , перебуваючи в останній місяць свого життя у тяжкому фізичному стані здоров`я, вимушена була укласти договір із [PERSON] задля усунення та зменшення цих тяжких обставин та вчинила це на вкрай невигідних умовах, і тим самим позбавила позивача та її сина єдиного житла. Це вказує на те, що [PERSON] скористалась тяжкою хворобою [PERSON] та уклала з нею договір довічного утримання з метою незаконного заволодіння житловим будинком та позбавлення позивача та її сина права користування цим будинком. На переконання позивача, за відсутності таких тяжких обставин як старість та хвороби у [PERSON] не виникало би побоювань щодо неможливості забезпечувати себе матеріально чи самостійно себе обслуговувати, а від так вона б не укладала договір довічного утримання. Третьою особою приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницькою Н.В. були подані до суду письмові пояснення від 22 листопада 2018 року, в яких вона висловила заперечення проти позову [PERSON] та наголосила, що посвідчений нею 10 жовтня 2018 року договір довічного утримання, який був укладений між [PERSON] і [PERSON] , відповідає вимогам ст.ст. 203, 745 ЦК України. Під час посвідчення договору нею як нотаріусом були виконанні вимоги гл. 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, затверджених Наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року № 296/2, зокрема, щодо встановлення волевиявлення сторін договору та їх дійсних намірів, однакового розуміння сторонами значення умов договору та його правових наслідків. Нею як нотаріусом також були виконані й інші вимоги, передбачені Порядком вчинення нотаріальних дій, але позивач, оспорюючи укладений договір, не вказує у своєму позові на те, що нотаріусом під час посвідчення договору були вчинені неправомірні дії. В той же час, на думку третьої особи, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчинила правочин під впливом тяжкої для неї обставини. Позивачем [PERSON] подано відповідь від 11 грудня 2018 року на письмові пояснення третьої особи, в яких висловила заперечення проти таких пояснень. Позивач зокрема вказала на те, що набувач [PERSON] систематично не виконувала свої зобов`язання, зазначені у п. 7 договору довічного утримання, - не робила [PERSON] ін`єкції інсуліну, що підтверджується наявністю у холодильнику великої кількості невикористаного препарату, а також великим рівнем цукру в крові [PERSON] , понад 24 одиниці, що було зафіксовано лікарями швидкої медичної допомоги. В іншій частині заперечення у відповіді повторюють заперечення позивача, викладені нею у відповіді на відзив. Інших процесуальних заяв по суті справи сторонами не подано. Ухвалою від 08 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Ухвалою від 10 вересня 2019 року в справі на підставі клопотання позивача [PERSON] була призначена комплексна комісійна посмертна судово-медична та судова психолого-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичних експертиз» та експертам 18-го відділення КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3»; провадження в справі було зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою від 16 листопада 2020 року провадження в справі було відновлено після надходження до суду висновку комісійної експертизи. Ухвалою від 14 квітня 2021 року в справі на підставі клопотання позивача [PERSON] була призначена судова психологічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Одеського НДІСЕ; провадження в справі було зупинено на час проведення експертизи. Рішенням Вищої ради правосуддя № 1997/0/15-21 від 16 вересня 2021 року головуючого в справі суддю Дем`яненко І.В. звільнено з посади судді Люботинського міського суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. 17 вересня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи та визначено суддю Малихіна О.О. для розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. Ухвалою від 13 вересня 2022 року було відновлено провадження в справі після надходження повідомлення Одеського НДІСЕ про повернення матеріалів цивільної справи у зв`язку з не оплатою вартості експертизи, та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] виступила з промовою, в якій посилалася на обставини, викладені в позові, та додатково наголосила на тому, що після 2004 року, коли у її матері [PERSON] стався інсульт та інфаркт, вона зі своїм чоловіком взяли на себе догляд за матір`ю та надання їй медичної допомоги. Але з часом її донька [PERSON] почала налаштовувати [PERSON] проти неї та членів її сім`ї, та вирішила, що саме вона буде у подальшому доглядати бабусю. Врешті решт [PERSON] обмежила доступ і спілкування з [PERSON] , не піклувалася про її здоров`я, що призвело до значного погіршення стану її здоров`я. [PERSON] привела в будинок приватного нотаріуса і зачинила двері до кімнати, в якій перебувала матір, після чого вона вимушена була піти з будинку. Вона, [PERSON] , вважає, що її матір [PERSON] не могла розуміти значення своїх дій та свідомо підписати договір довічного утримання, так як вона перебувала у повній залежності від [PERSON] і не мала іншого вибору. Представник позивача [PERSON] , виступаючи в судовому засіданні з промовою, підтримала доводи, викладені в позові, та акцентувала увагу на тому, що [PERSON] у віці 85 років мала тяжкий стан здоров`я і перебувала під впливом своєї онуки [PERSON] . Саме через здійснення впливу з боку [PERSON] вона відмовилась від допомоги у догляду з боку позивача [PERSON] та пішла на укладення договору довічного утримання, бо не мала можливості спілкуватися з кимось іншим. Відповідач [PERSON] , виступаючи в судовому засіданні з промовою, пояснила, що у 2003 році вона народила сина і вимушена була виховувати його самотужки, в цьому їй допомагала лише бабуся [PERSON] . З часом відносини з матір`ю [PERSON] почали погіршуватися, бо вона хотіла усіх вигнати з будинку. Тому [PERSON] запропонувала їй, [PERSON] , аби право власності на будинок було оформлено на її ім`я. Ще у лютому 2018 року вона, [PERSON] , роз`яснювала бабусі, що передати житловий будинок у її власність вона може шляхом оформлення дарування або довічного утримання, що передбачає те, що вона буде за нею постійно доглядати. Бабуся відповіла їй, що обирає другий варіант укладення договору довічного утримання. Укласти договір довічного утримання [PERSON] планувала ще у лютому 2018 року, але цьому завадила відсутність кадастрового номеру у земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок; відповідні документи вдалось оформити лише ближче до жовтня 2018 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві, наголошуючи на тому, що укладенню договору довічного утримання перебували отримання дозволу виконавчого комітету Люботинської міської ради на вчинення такого правочину та візит приватного нотаріуса до [PERSON] додому для перевірки її дієздатності та роз`яснення особливих моментів договору довічного утримання. Лише під час повторного візиту приватного нотаріуса був укладений договір довічного утримання і лише після того, як нотаріус переконалася що [PERSON] перебувала у свідомості і розуміла події, які відбувається в її присутності. Третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницька Н.В. участі в судових засіданнях не приймала, направила до суду заяву з проханням проводити розгляд справи за її відсутності з урахуванням поданих нею письмових пояснень проти позову. В судовому засіданні, вислухавши промови учасників справи та їх представників, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до ст.ст. 744, 750 ЦК за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно; набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача житлом у будинку, який йому переданий за договором довічного утримання. Між [PERSON] і [PERSON] 10 жовтня 2018 року був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Омельницькою Н.В. 10 жовтня 2018 року за реєстр. № 755. За цим договором [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок загальною площею 79,50 кв.м, в тому числі житловою площею 49,00 кв.м., з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яким вона володіла на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих Другою Харківського району державною нотаріальною конторою 03 червня 1988 року за реєстр. №№ 1162 та 1164 відповідно. Натомість [PERSON] , як набувач за вищевказаним договором, зобов`язувалася довічно утримувати та доглядати [PERSON] у визначені в договорі способи: забезпечення житлом шляхом права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку, забезпечення продуктами харчування і медичними препаратами, здійснення догляді та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Вартість матеріального забезпечення та необхідної допомоги сторони встановили в розмірі не менше однієї мінімальної пенсії, встановленої діями законодавством, щомісячно. В укладеному договорі наявний запис про те, що [PERSON] має слабкий зір, у зв`язку з чим текст цього договору прочитаний їй нотаріусом вголос, та нею [PERSON] погоджений, остання також підтвердила, що договір відповідає її дійсним намірам та волевиявленню. Позивач [PERSON] являється донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 04 жовтня 1955 року Люботинським міським бюро ЗАГС, та свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , виданим 21 серпня 1976 року Люботинською міською радою Харківського району. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 26 жовтня 2018 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області. У лікарському свідоцтві про смерть № 3 від 19 жовтня 2018 року, виданого КНП «Люботинська міська лікарня» Люботинської міської ради, вказано, що померла [PERSON] на час смерті постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] згідно із відміткою в її національному паспорті громадянина України [NUMBER] зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , з травня 1977 року. Отже на час смерті [PERSON] з нею за однією адресою постійно проживала її донька [PERSON] , яка відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги на майно спадкодавця. В такому випадку позивач [PERSON] , вважаючи договір довічного утримання від 10 жовтня 2018 року таким, що порушує її права та інтереси, має право на звернення до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним, оскільки уразі його неукладення вона могла б отримати у свою власність частину житлового будинку в порядку спадкування після смерті своєї матері [PERSON] . Заявляючи вимогу про визнання договору довічного утримання від 10 жовтня 2018 року, позивач [PERSON] вказала у позові, що цей правочин був укладений [PERSON] під впливом тяжкої обставини, так як вона перебувала у безпорадному стані, та на вкрай невигідних для неї умовах. Ухвалюючи рішення у справі № 6-551цс16 «Про визнання недійсним правочину (договору дарування), який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах» Постановою від 06 квітня 2016 року Верховний Суд України дійшов нижчевикладеного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Серед іншого, на думку Верховного суду України, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, мають існувати в сукупності такі підстави, зокрема: 1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинонаслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах». Згідно з висновком комісійної експертизи № 08-222/19/пп від 08 липня 2020 року, наданим на виконання ухвали суду від 10 вересня 2019 року, у [PERSON] , як це випливає з медичної документації, мали місце такі захворювання: ішемічна хвороба серця, дифузний атеросклеротичний та постінфарктний атеросклероз, атеросклероз аорти та вінцевих артерій серця; гіпертонічна хвороба ІІ ст., стан після ішемічного інсульту; цукровий діабет ІІ тип, тяжка форма, інсулінозалежний. Також у [PERSON] мав місце закритий перелам лівої стегнової кістки. Причиною смерті [PERSON] за результатами патологоанатомічного дослідження було встановлено «постінфарктний кардіосклероз» та про причинний зв`язок між смертю та високим рівнем цукру в крові не йдеться. Відповідно до супровідних листків ШМД дослідження рівня цукру у [PERSON] проводились бригадами ШМД 01 вересня 2018 року, 07 жовтня 2018 року, 15 жовтня 2018 року та 18 жовтня 2018 року відповідно. Отримані результати рівня глюкози в крові свідчать, що в період до 15 жовтня 2018 року включно у [PERSON] неодноразово мав місце гіпоглікемічний стан надмірне й небезпечне зниження рівня цукру в крові. В той же час, записи у\~ супровідних листках ШМД свідчать, що навіть не зважаючи на наднизький та надвисокий рівень цукру, [PERSON] під час огляду медичними працівниками у період з 01 вересня 2018 року і до 18 жовтня 2018 року постійно знаходилась у свідомості із збереженням функції мови. Аналізуючи зміст експертного висновку, суд приходить до переконання, що цей документ підтверджує наявність у [PERSON] низки тяжких захворювань, які були тривалими у часі, але які не перешкоджали її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, що в свою чергу спростовує доводи позивача, висловлені в судовому засіданні, про нездатність [PERSON] розуміти значення своїх дій та діяти свідомо під час укладання договору довічного утримання. За ініціативою позивача [PERSON] в судовому засіданні був допитаний в якості свідка [PERSON] , який пояснив суду, що з лютого 2017 року працює сімейним лікарем в КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Люботинської міської ради та обслуговує мешканців м. Люботин на ділянці місцевості, до якої входить [ADDRESS] , де проживала [PERSON] . Протягом 2017-2018 років він 2 чи 3 рази приїздив до [PERSON] за викликами. Свідок підтвердив, що востаннє відвідував [PERSON] вдома 10 жовтня 2018 року, у другій половині дня. Вона його впізнала, перебувала в свідомості і розмовляла з ним, він провів огляд верхньої частини її тіла. На той час [PERSON] тяжко хворіла, стан її здоров`я погіршився у порівнянні з тим станом, який він спостерігав минулого разу. Він, [PERSON] , як зазвичай, запропонував [PERSON] пройти лікування в умовах стаціонару, але вона як і раніше відмовилась від такої можливості, ніхто її до цього не примушував. На переконання свідка, в умовах стаціонару [PERSON] могла отримати терапевтичний курс лікування, який би міг лише зменшити тяжкість стану її здоров`я, викликаного серцевими захворюваннями. Оцінюючи показання свідка [PERSON] , суд вважає їх такими, що лише підтверджують загальний фізичний стан здоров`я [PERSON] , обумовлений чисельними хронічним серцевим захворюваннями, і що навіть в такому стані [PERSON] усвідомлювала свої дії. Але показання свідка не відображають обстановку, в якій перебувала [PERSON] до укладення оспорюваного договору, чи безпосередньо перед його укладенням. За клопотанням позивача [PERSON] в судовому засіданні були оголошені і досліджені показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , надані ними під час розгляду справи під головуванням судді Дем`яненко І.В., з огляду на наявність обставин, які перешкоджають участі цих свідків в новому розгляді справи. Але показання, надані свідками [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні, фактично не мають жодного доказового значення, оскільки зводяться до пояснень про обставини госпіталізації 18 жовтня 2018 року [PERSON] до лікарні, або про обставини, які не мають жодного відношення до укладеного договору довічного утримання. В той же час показання свідка [PERSON] , який є рідним сином позивача [PERSON] та, відповідно, рідним братом відповідача [PERSON] , свідчать про виникнення з 2017 року неприязних відносин між [PERSON] і [PERSON] та між [PERSON] і [PERSON] . На його, [PERSON] , переконання [PERSON] була вороже налаштована до усіх членів сім`ї, окрім [PERSON] , яка, зі слів бабусі, її усім забезпечує. Згідно ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Проаналізувавши досліджені докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] , укладаючи договір довічного утримання, діяла свідомо та добровільно, і це відповідало її волевиявленню, та укладення такого правочину було здійснено саме на її користь, адже вона отримувала гарантовану допомогу і догляд від визначеної в правочині особи. Позивачем не представлено суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що наявні у [PERSON] тяжкі хронічні захворювання мали суттєвий вплив на неї, адже вона отримувала допомогу від членів сім`ї, та що, укладаючи договір довічного утримання вона опинилась у невигідних для себе умовах. Ті обставини, які позивач поклав в основу позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами. З огляду на викладене вище, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed