Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом і вказав, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який за своє життя ніякого заповідального розпорядження стосовно свого майна не склав. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить право довічного успадкованого землеволодіння на земельну ділянку загальною площею 24.147 га, розташовану на території Веселинівського старостинського округу Броварського району Київської області, цільове призначення для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 3220280800:03:073:0039, що підтверджується копією державного акту на право довічного успадкованого володіння землею та Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Він прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки спільно проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем за однією адресою на час відкриття спадщини - [ADDRESS] . Звернувшись до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на право довічного успадкованого землеволодіння на земельну ділянку загальною площею 24,1470 га, розташовану на території Веселинівського старостинського округу Броварського району Київської області, цільове призначення для ведення фермерського господарства, отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії, де йому було рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права в судовому порядку. Враховуючи, що іншим чином, ніж через рішення суду він не зможе оформити на себе спадкове майно, просить визнати за ним право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою загальною площею 24,1470 га, кадастровий номер 3220280800:03:073:0039, розташовану на території Веселинівського старостинського округу Броварського району Київської області, цільове призначення для ведення фермерського господарства, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про день слухання справи повідомлені належним чином, адвокат Куценко Н. В. надала заяву, у якій просить розглядати справу за їх відсутності, просять задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача - Баришівської селищної ради М. Нєкрасова до суду не з`явилася, надала заяву, у якій просить розглядати справу за відсутності представника селищної ради, вимоги визнає. Відповідачка [PERSON] до суду не явилася, про дату слухання справи повідомлена належним чином та завчасно, своїм правом на відзив не скористалася, у заяві, надісланій через електронну пошту зазначила про те, що позов визнає, просить розглядати справу за її відсутності. Згідно правил ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть [INFO] у м. Києві помер [PERSON] . Ніякого заповідального розпорядження за життя спадкодавець не склав. Як видно з копії державного акту на право довічного успадкованого володіння землею та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спадкодавець [PERSON] мав право довічного успадкованого землеволодіння на земельну ділянку загальною площею 24.147 га, розташовану на території Веселинівського старостинського округу Броварського району Київської області, цільове призначення для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 3220280800:03:073:0039. Як вбачається з копії спадкової справи, заведеної [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пічко Олександр Анатолійович 12.09.2022 року звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що син померлого - [PERSON] прийняв спадщину та є спадкоємцем майна [PERSON] , а згідно ст. 1261 ЦК України також спадкоємцем після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] . Відповідачка [PERSON] до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталася та не заперечує, щоб право на спадкову ділянку було визнано за позивачем. Стаття 1217 ЦК України\~передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, той ж подружжя, який його пережив та батьки. За правилами частин 1,3\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що відповідно до \~ст. 1268 ЦК України\~ [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька шляхом спільної реєстрації та спільного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Померлому [PERSON] належало право довічного успадкованого землеволодіння на земельну ділянку загальною площею 24.147 га, розташованої на території Веселинівського старостинського округу Броварського району Київської області, цільове призначення для ведення фермерського господарства, кадастровий номер 3220280800:03:073:0039, що підтверджується копією державного акту на право довічного успадкованого володіння землею. Спадкоємець першої черги за законом - дружина померлого [PERSON] - [PERSON] не бажає приймати спадщину після смерті чоловіка, та не заперечує, щоб спадщину прийняв її син - позивач по справі. Відповідно до\~статті 22\~ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції,\~\~\~\~\~\~здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Згідно з пунктом «а» частини 3\~статті 22\~ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. За змістом статей\~6,\~50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII\~(у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається\~\~громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі\~Постанови Верховної Ради України\~\~N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. \~ЗК України\~у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8\~Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі»\~громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до\~ЗК України. \~ \~ \~ \~ \~Пунктом 6\~розділу Х «Перехідні положення» ЗК\~України 2001 року\~визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп\~(справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння.\~ЗК України\~в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні,\~\~на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті\~14, частини 2 статті\~41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у\~\~законодавстві\~\~відповідного механізму\~\~переоформлення\~\~громадяни\~\~не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк,\~\~про\~\~що\~\~свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний\~\~факт.\~\~ Конституційний Суд України визнав такими, що не\~\~відповідають\~\~Конституції\~\~України\~(є неконституційними), положення: - пункту 6\~розділу Х "Перехідні положення" ЗК України\~щодо зобов`язання переоформити право постійного\~\~користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного\~\~законодавчого,\~\~організаційного\~\~та фінансового забезпечення; - пункту 6\~Постанови\~\~Верховної\~\~Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII\~\~з наступними змінами в частині\~\~щодо\~\~втрати\~\~громадянами, підприємствами, установами і\~\~організаціями\~\~після\~\~закінчення\~\~строку\~\~оформлення права\~\~власності\~\~або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41\~Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено\~статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. \~Відповідно до\~статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. \~Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). \~ \~ \~ \~ \~ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). \~Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене, той факт, то позовні вимоги доведені належними та достатніми доказами, визнані відповідачами, обставини справи ніким не спростовані, є підстави для задоволення позову [PERSON] . \~ \~ \~ \~

Outcome: approved