Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-04 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 11 червня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [INFO] на інтернет-сторінці відповідача - « [PERSON] » у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] , не по жизни партнер, а так, корпоративный. Слава Богу.», оприлюднена недостовірна інформація стосовно особистості та діяльності позивача, що на думку позивача порушує його немайнові права на повагу до честі, гідності і ділової репутації та завдає моральної шкоди. Вищевказаний допис складається з наступної інформації: «В конце 2019 го я стал партнером журнала Судоходство на 50% с условием финансирования редакции. Начало было бодрым, изменение дизайна журнала (этот дизайн получил всеукраинскую награду), авторские тексты, аналитика (и моя, в том числе). В общем, довольно много интересного было, да и, собственно, все кто меня знают, - видели результаты. По факту же это всё было не благодаря, а вопреки. [PERSON] крайне тяжелый партнер, привыкший принимать единоличные решения по любому поводу. Зачастую эти решения спонтанны и слабо объяснимы. Жаль, что мы не проверили его опыт сотрудничества ранее. Так получалось, что все его партнеры списывали убытки и прощались с Сашей, с пешим эротическим напутствием. Ну, а теперь вишенка на тортик, хамство, попытки контроля редакции, прослушка в редакции, нападки на журналистов, постоянный прессинг. Ну, нормально, чего уж там. Ну и какие-то... припадки, что ли. Сегодня можно говорить, как всё круто, а завтра обзывать всех вокруг последними словами - а творческий коллектив такую фигню не понимает. А, еще забыл эту странную манию-фобию. Ну, что вокруг враги, и все кинут и вы тоже меня все кинете. Обычно такие люди своей паранойей сильно достают всех вокруг, и в итоге предпочитают действительно посылают куда подальше. Ну и фоновая колхозность еще... Саша - человек крайне далекий от шиппинга и тем более журналистики. Даже его колонку издателя вместо Саши писала главред. Как он может оценить наш вклад в журнал? Да никак, просто потому что нет понимания «как было» и «как стало». Нет способности к оценке и анализу. С марта предлагали разойтись краями. Верни деньги, мы тебе журнал и пошли по своим делам каждый. Но - «нет» было ответом. Классика жанра любой компании с равными долями, где один из них директор. И твои 50% ничего не значат. И теперь вот все доступы редакции и мне тоже от сайта и журнала отключены. Директор [PERSON] , он же партнер, ищет чего-нибудь попахучее для публикации, и чисто из мещанского желания нагадить. Причем написать про кредиторов проекта (на их же деньги!) гадости - это топ. Получил финансирование и через день написал. Кстати, это перепечатка статьи двухлетней давности, по которой уже некоторое время идет судебное разбирательство о защите чести и достоинства. Ну ок, впереди много интересного из разряда сериалов про юристов). Вопроса два. Как человек вообще свой бизнес мог построить с такими «особенностями»? [PERSON] и второе... у меня напрочь отсутствует адекватная реакция. Может, кто сталкивался с подобным. Поделитесь опытом. А то мы тут сидим с круглыми глазами и квадратной головой. Не можем решить, то ли психиатров звать, то ли адвокатов?» Даний допис зафіксований в експертному висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі інтернет №216/2021-ЗВ від 01.06.2021р., відеофіксацією змісту веб-сторінки від 01.06.2021р. та скріншотами веб-сторінки. Коло осіб, які мали змогу ознайомитись з викладеною відповідачем інформацією орієнтовно налічує 1 487 користувачів соціальної мережі Facebook. Позивач просить визнати інформацію розповсюджену 17 червня 2020 року [PERSON] на особистій сторінці « [PERSON] » у соціальній мережі Facebook недостовірною та такою, що порушує право [PERSON] на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Зобов`язати відповідача опублікувати спростування недостовірної інформації на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook шляхом опублікування резолютивної частини судового рішення у даній справі, не пізніше 10 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили та стягнути моральну шкоду у розмірі 150000 гривень. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 01 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 08 липня 2022 року від представника [PERSON] адвоката Племиниченко Г.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, яка прийнята протокольною ухвалою суду від 21 липня 2022 року, у відповідності до якого Відповідач стверджував, що інформація, яку просить спростувати позивач по справі є оціночними судженнями, критикою, оцінкою дій позивача та відповідні висловлювання не можуть тлумачитися як такі, що містять фактичні дані з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). 08 серпня 2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що всі твердження відповідача, що містяться в публікації, спростовуються письмовими доказами, що додані до позовної заяви, оскільки інформація, може бути спростована доказами, вона є фактичними даними, а не оціночним судженням чи критикою. Також Позивач стверджував, що для читачів допису не виникає жодних труднощів в ідентифікації особи якої він стосується, оскільки в відкритому доступі міститься інформація щодо керівника, засновника, власника журналу «Судноплавство». У судове засідання 10 серпня 2022 року з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі, представник відповідача позов не визнав, проте, відповідаючи на запитання суду, визнав, що сторінка в соціальній мережі Facebook «Андрей Соколов» належить саме відповідачу, а допис стосується саме особи позивача. В судове засідання 05 грудня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представників до суду надійшли заяви про розгляд справи за відстуності. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, сторони не з`явились, суд оцінює таку поведінку сторін як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом\~сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа яка звернулась до суду виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з червня 2021 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] на своїй інтернет-сторінці « [PERSON] » у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] , не по жизни партнер, а так, корпоративный. Слава Богу.» було розміщено інформацію наступного змісту: «В конце 2019 го я стал партнером журнала Судоходство на 50% с условием финансирования редакции. Начало было бодрым, изменение дизайна журнала (этот дизайн получил всеукраинскую награду), авторские тексты, аналитика (и моя, в том числе). В общем, довольно много интересного было, да и, собственно, все кто меня знают, - видели результаты. По факту же это всё было не благодаря, а вопреки. [PERSON] крайне тяжелый партнер, привыкший принимать единоличные решения по любому поводу. Зачастую эти решения спонтанны и слабо объяснимы. Жаль, что мы не проверили его опыт сотрудничества ранее. Так получалось, что все его партнеры списывали убытки и прощались с Сашей, с пешим эротическим напутствием. Ну, а теперь вишенка на тортик, хамство, попытки контроля редакции, прослушка в редакции, нападки на журналистов, постоянный прессинг. Ну, нормально, чего уж там. Ну и какие-то... припадки, что ли. Сегодня можно говорить, как всё круто, а завтра обзывать всех вокруг последними словами - а творческий коллектив такую фигню не понимает. А, еще забыл эту странную манию-фобию. Ну, что вокруг враги, и все кинут и вы тоже меня все кинете. Обычно такие люди своей паранойей сильно достают всех вокруг, и в итоге предпочитают действительно посылают куда подальше. Ну и фоновая колхозность еще... [PERSON] - человек крайне далекий от шиппинга и тем более журналистики. Даже его колонку издателя вместо Саши писала главред. Как он может оценить наш вклад в журнал? Да никак, просто потому что нет понимания «как было» и «как стало». Нет способности к оценке и анализу. Смарта предлагали разойтись краями. Верни деньги, мы тебе журнал и пошли по своим делам каждый. Но - «нет» было ответом. Классика жанра любой компании с равными долями, где один из них директор. И твои 50% ничего не значат. И теперь вот все доступы редакции и мне тоже от сайта и журнала отключены. Директор [PERSON] , он же партнер, ищет чего-нибудь попахучее для публикации, и чисто из мещанского желания нагадить. Причем написать про кредиторов проекта (на их же деньги!) гадости - это топ. Получил финансирование и через день написал. Кстати, это перепечатка статьи двухлетней давности, по которой уже некоторое время идет судебное разбирательство о защите чести и достоинства. Ну ок, впереди много интересного из разряда сериалов про юристов). Вопроса два. Как человек вообще свой бизнес мог построить с такими «особенностями»? [PERSON] и второе... у меня напрочь отсутствует адекватная реакция. Может, кто сталкивался с подобным. Поделитесь опытом. А то мы тут сидим с круглыми глазами и квадратной головой. Не можем решить, то ли психиатров звать, то ли адвокатов?» Позивач вважає, що опублікована інформація порушує його немайнові права на повагу до честі, гідності і ділової репутації та завдає моральної шкоди, не відповідає дійсності та підлягає спростуванню. Позивач просить визнати інформацію зазначену вище та розповсюджену 17 червня 2020 року Відповідачем на особистій сторінці « [PERSON] » ( [INFO] у соціальній мережі Facebook - недостовірною та такою, що порушує право на повагу до честі, гідності та ділової репутації та зобов`язати Відповідача опублікувати спростування недостовірної інформації на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook - « [PERSON] » ( [INFO] /andrey.sokolov.3 l? [NUMBER] ), шляхом опублікування резолютивної частини судового рішення у даній справі, не пізніше 10 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. Також просить стягнути з Відповідача моральну шкоду у розмірі 150 000, 00 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, за своєю суттю є негативного характеру, що принижує честь і гідність, ділову репутацію позивача. На підтвердження позовних вимог позивачем надано експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі інтернет №216/2021-ЗВ від 01.06.2021р., довідку з відомостями про власника веб- сайту/реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення № 189/2021 -Д від 01.06.2021 р., довідку з Черкаської обласної психіатричної лікарні Черкаської обласної ради №2546/02 від 20.08.2020 року, подяку від ДП «Маріупольський морський торговельний порт», диплом переможця всеукраїнського рейтингу «Сумлінні платники податків - 2019», подяку Одеського Благодійного фонду «Шлях до дому», посвідчення журналіста, консультаційний висновок спеціаліста від 23.03.2021 року. Згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України\~однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, (ч. 1 ст. 2 ЦГІК України). Суд звертає увагу що, крім\~ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, у\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Приймаючи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі\~ст. 30 Закону України "Про інформацію"\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1\~вказаного закону, оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вказані положення національного законодавства кореспондується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, рішення у справі "Лінгенс проти Австрії" (12/1984/84/131) містить вказівку про необхідність розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (п. 41). Відповідно до ч. 1\~ст. 201 ЦК України, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі\~ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі №132/1489/18. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі №461/9631/15-ц зазначено: "тлумачення\~статті 277 ЦК України\~свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо її застосування". Також в п. 15\~постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~зазначено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі статтею 10 Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства\~(KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, №30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року). Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Права на недоторканість гідності та честі публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли ця особа доведе, що інформація поширена\~з явним злим умислом", тобто із знанням її неправдивості, або із нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість (див., наприклад, рішення у справі "Нью-Йорк Таймс проти Салівана" (NewYorkTimes v. Sullivan) чи "КуртісПаблішінгКо. проти Батса" (CurtisPublishingCo. v. Butts)). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно зі\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Також в п. 12\~постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року\~«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] підтвердив в суді факт належності відповідачу сторінки у Інтернет-мережі "Facebook" « [INFO] » ([INFO] /andrey.sokolov.3 l?fref~nf). Факт поширення інформації від 17 червня 2020 року у соціальній мережі Facebook не спростовано відповідачем та підтверджується матеріалами справи. Представник відповідача підтвердив в суді, що вказана публікація стосується саме особи позивача. Даний допис зафіксований в експертному висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі інтернет №216/2021-ЗВ від 01.06.2021р., відеофіксацією змісту веб-сторінки від 01.06.2021р. та скріншотами веб-сторінки. Коло осіб, які мали змогу ознайомитись з викладеною відповідачем інформацією налічує 1 487 користувачів соціальної мережі Facebook. Проаналізувавши оприлюднений відповідачем допис, суд вважає, що вказані висловлювання виражені у конкретних фактичних твердженнях. Відповідно до ч. 5 п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 18 зазначеної Постанови роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абз. 1 ч. 2\~ст. 302 ЦК України. Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Статтею 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 32 Конституції України\~закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч. 1\~ст. 200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4\~статті 14 Закону України "Про інформацію"\~передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Зі змісту поширеної інформації, на думку суду, можна дійти висновку, що інформація, поширена відповідачем містить фактичні дані, та викладена у категоричній стверджувальній формі, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і, як наслідок, може бути визнана недостовірною. Поширену відповідачем інформацію про позивача можна перевірити на предмет її істинності, дійсності; зазначена інформація не підпадає під ознаки критики; в оспорюваній інформації відсутня оцінка дій, суб`єктивна думка, переконання і погляди відповідача, припущення, а також мовно-стилістичні засоби (гіпербола, алегорія, сатира) тощо, а тому вона не є оціночними судженнями, і може бути спростована. Поширена відповідачем інформація за своїм характером та змістом ґрунтується на твердженнях про психічні захворювання позивача, непрофесійність позивача в сфері журналістики та видавництва та вчинення протиправних дій. Враховуючи формулювання використаних при поширенні інформації тверджень, поширена недостовірна інформація висловлена у формі фактичного твердження. В свою чергу позивач з метою спростування вказанного надав довідку з Черкаської обласної психіатричної лікарні Черкаської обласної ради, посвідчення журналіста, подяку від ДП «Маріупольський морський торговельний порт». Оскільки інформація сформульована відповідачем способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому форма вираження вищезазначеної інформації не містить критики або оцінки дій, без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд вважає, що наявні підстави для визнання цієї інформації як недостовірної, та такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Крім того, відповідно до ч. 1\~ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством". Суд вважає, що твердження відносно позивача, формують негативну громадську думку, руйнують імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його ділової репутації. Враховуючи вищевикладене, суд, прийшов до висновку, що відповідач поширив недостовірну інформацію на невизначене коло осіб про позивача, яка складає негативне враження у суспільства про позивача. Суд також погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, оскільки, її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів досвід, кваліфікацію позивача у сфері журналістики, а також його психічне здоров`я. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.20 року, спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Оспорювана інформація не відповідає дійсності, оскільки не підтверджується наданими суду доказами, є негативною, створює негативне уявлення про позивача та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його гідності, честі та діловій репутації. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію, останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності. Відповідно до п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що поширення інформації, що є предметом розгляду у цій справі, порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2019 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, у спосіб, зобов`язання відповідача шляхом розміщення спростування, викладеної 17 червня 2020 року інформації про позивача та опублікування на сторінці в соціальній мережі Facebook, що належить відповідачу спростування цієї інформації. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем обрано законний спосіб спростування поширеної інформації, а відтак вимоги позову в цій частині також підлягають задоволенню. Надаючи оцінку позовним вимогам про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 23 ЦК України\~встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Пункт 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Відповідно до п. 27 Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі.Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно до пункту 4 частини другої\~статті 23 ЦК України\~моральна шкодаполягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті\~269,\~270 ЦК). Поняття «моральна шкода» визначено у\~постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 р. Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому під немайновим шкодою, завданою юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням ділової репутації, а також вчинення дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності. При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] займається благодійністю, є видавцем журналу «Судноплавство», понад 10 років займається журналістською та підприємницькою діяльністю, що підтверджується подякою від ДП «Маріупольський морський торговельний порт», дипломом переможця всеукраїнського рейтингу «Сумлінні платники податків - 2019», подякою Одеського Благодійного фонду «Шлях до дому», посвідченням журналіста. У зв`язку з поширенням недостовірної інформації позивач відчув душевні страждання, через негативні безпідставні висловлювання відповідача щодо його професійності, психічного здоровя, репутації та особистих якостей. [PERSON] принижено його гідність, честь і ділова репутація перед співробітниками, діловими партнерами, клієнтами, оскільки ця інформація є неправдивою, поширена з метою дискредитації як особистісних якостей, так і професійних. Безперечно, суд звертає увагу на те, що будь-які негативні відомості про особу призводять до хвилювань особи, до змін в організації її життя при спілкуванні із оточуючими, необхідністю додаткових пояснень тощо. Ці хвилювання і зміни організації життя позивача мають причинно-наслідковий зв`язок. Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач просив стягнути моральну шкоду у розмірі 150\~000 гривень. Так, ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020, справа №752/17832/14-ц зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З урахуванням обставин справи, на глибоке переконання суду достатньою сатисфакцією для [PERSON] є стягнення з [PERSON] моральної шкоди у розмірі 1\~500 гривень, що свідчить про часткове задоволення вказаної позовної вимоги. Судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень за немайнову вимогу та 2270 гривень за майнову вимогу про стягнення моральної шкоди, а також сплачено 4500 гривень за видачу довідки з відомостями про власника веб-сайту/реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення та за видачу звіту за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі інтернет, що підтверджується актом наданих послуг №1-191/2021 від 01 червня 2021 року та рахунком на оплату №1-2269 від 24 травня 2021 року. В порядку\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір на суму 3178,00 гривень підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: partial