Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому з врахуванням уточнених позовних вимог просив визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві власності належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані позивач [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак з жовтня 2019 року відповідачі у вказаному житловому будинку не проживають, комунальних платежів не сплачують, не цікавляться станом житла та не беруть участі в його утриманні. Вказані обставини створюють перешкоди позивачу у здійсненні його права користування та розпорядження майном. Тому з метою захисту свого права власності, [PERSON] змушений звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою від 11.01.2022 року у справі відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11.02.2022 року до участі в справі залучено орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області. Ухвалою суду від 15.09.2022 року у справі закінчене підготовче провадження,справа призначена до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених у позовній заяві, та просили задовольнити. У судове засідання 16.12.2022 року учасники справи, будучи повідомленими належним чином про місце, дату та час розгляду справи, не з`явились. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала до суду письмову заяву, у якій просила справу розглянути без участі сторони позивача. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітніх [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє законний представник - мати [PERSON] , [PERSON] також подала до суду письмову заяву, у якій зазначила, що визнає позовні вимоги, та дане судове засідання просила провести без участі відповідачів. Представник третьої особи -- органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Віньковецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області, Пуківська О.С., відповідач [PERSON] , будучи повідомленими належним чином про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши позивача, його представника, представника відповідачів, свідків, дослідивши письмові докази по справі, дійшов такого. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2019 року та технічним паспортом на жилий дім індивідуального житлового фонду від 01.12.1998 року. Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 02.10.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після припинення шлюбних відносин [PERSON] залишила помешкання позивача, однак залишається бути зареєстрованою у будинку [ADDRESS] . Крім цього у вказаному будинку зареєстровані: син позивача -- [PERSON] , дочка -- [PERSON] , зять -- [PERSON] , та малолітні внуки -- [PERSON] та [PERSON] . Наведене підтверджується довідкою Дашковецької сільської ради про склад сім`ї № 861 від 18.10.2019 року. Також згідно акту про фактичне місце проживання (не проживання) особи на території Дашковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, складеного комісією 06.12.2021 року, в [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але із жовтня 2019 року за вказаною адресою вони не проживають. За свідченнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дочка [PERSON] - [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] та дітьми тривалий час знаходиться за межами України, і востаннє приїжджала до батьків у 2018 році, а син - [PERSON] кілька років перебуває на заробітках у Польщі. Колишня дружина позивача -- [PERSON] виїхала з будинку близько два роки тому за кордон до дочки [PERSON] , і з того часу у спірному будинку не проживає. Вказані обставини також підтвердили у суді свідки [PERSON] та [PERSON] , які показали, що після погіршення сімейних стосунків та скандали, які виникали між позивачем та його дружиною [PERSON] , остання у січні 2021 року залишила будинок і поїхала до дочки в Росію. У серпні 2021 року вона навідалась у село, однак зупинилась у [PERSON] , а додому не заходила через те, що позивач проживав там уже з іншою жінкою. Сім`я [PERSON] до того, як виїхати за кордон, тривалий час мешкала у м. Хмельницькому, а [PERSON] багато років перебуває на заробітках за кордоном. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування квартирою в матеріалах справи відсутні. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною першою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у Постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц). Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] із [PERSON] та дітьми, а також відповідач [PERSON] останні роки не проживають у житловому будинку [ADDRESS] , а відповідачка [PERSON] -- із січня 2021 року. Доказів поважності причин відсутності відповідачів у вказаному житловому приміщенні судом не здобуто та матеріали справи не містять, натомість представник відповідачів позовні вимоги визнала. За таких обставин у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог та визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] , оскільки вони без поважних причин не проживають у даному будинку понад встановлені законом строки. Щодо визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням малолітніми дітьми відповідачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , то суд зазначає таке. Згідно з вимогами статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У судовому засіданні встановлено, що малолітні [PERSON] та [PERSON] не проживають в належному позивачу будинку та зареєстровані у ньому лише формально, оскільки мешкають разом із своїми батьками. Водночас через свій вік вони не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їхнього не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення їх права користування цим житлом. Проте враховуючи, що представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги визнала повністю і не заперечувала проти визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим будинком позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідачку [PERSON] зняти з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та свою малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved