Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

у лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О.О. про визнання договору купівлі-продажу фіктивним. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху (т.1 а.с.39,40). Позивач [PERSON] , збільшивши вимоги, 02 червня 2022 року подала у новій редакції позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О.О. про визнання договору купівлі-продажу фіктивним. (т.1 а.с.43-50). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року позовну заяву повторно залишено без руху (т.1 а.с.51-53). В редакції від 17 червня 2022 року (зареєстровано судом - 20 червня 2022 року) позивачем подано позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О.О., про визнання договору купівлі-продажу фіктивним (т.1 а.с.56-63), в якому позивач просила визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 07 серпня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим за номер в реєстрі 37142 недійсним з підстав його фіктивності із застосуванням наслідків недійсності шляхом скасування рішення про державну реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру, визнати за позивачем право власності на квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.55-63). Позивач [PERSON] мотивує вимоги тим, що 26 липня 2002 року [PERSON] , від імені якої діяла відповідачка [PERSON] , подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було належним чином зареєстровано, про що свідчить відмітка про реєстрацію органами Бюро технічної інвентаризації. На ґрунті доброзичливих, щирих, сімейних відносин позивач 11 січня 2018 року надала відповідачці [PERSON] довіреність на управління своїм майном. Відносини з [PERSON] на весні 2018 року у позивача погіршились, та згодом припинились. За заявою позивачки від 12 листопада 2018 року довіреність на розпорядження всім майном від 11 січня 2018 року [PERSON] була скасована приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О., зареєстрованою у реєстрі за № 1647. Разом з тим, 27 серпня 2019 року позивачу стало відомо, що на підставі Договору купівлі-продажу від 07 серпня 2018 року її майно, а саме: квартира [ADDRESS] , [PERSON] відчужила на користь відповідача [PERSON] . У позові вказується, що відповідачі перебувають у родинних відносинах, є двоюрідними сестрами. Відповідач [PERSON] після укладення спірного договору у квартирі не проживає, не зареєстрована, немає ключів від квартири, фактично у володіння квартирою не вступила. Відповідач [PERSON] у 2017 році укладала договір найму (оренди) житла, отримані кошти від здачі квартири використовувала на свій розсуд, договір оренди був чинний до 2021 року. [PERSON] здійснювала оплату комунальних послуг відносно спірної квартири. Відповідач [PERSON] , дізнавшись про намір позивачки оскаржувати договір купівлі-продажу квартири, замінила замки у квартирі, розірвала достроково договір найму (оренди) житла. Позивач зазначає, що їй зі слів [PERSON] стало відомо, що остання грошей за продаж квартири не отримувала. Такі дії відповідачів, як вказано у позові, свідчать про те, що між відповідачами було укладено фіктивний правочин з метою формального переходу права власності на квартиру від позивача через її представника - [PERSON] до відповідача [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року позовну заяву прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.96-98). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (т.1 а.с.99-101). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (т.2 а.с. 63-64). Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому фактично не заперечує проти задоволення позову. [PERSON] вказує, що при укладанні спірного договору з відповідачем [PERSON] не було на меті придбання останньою квартири у власність, оскільки вона не виконала умови договору, а саме: не заплатила кошти за договором, не отримала ключі від квартири, тобто не реалізувала свої права на квартиру, а також не виконувала обов`язки щодо квартири. Відповідач [PERSON] вказує, що сплачувала за комунальні послуги лише вона, за кошти, отримані від здачі квартири, крім того поточний ремонт квартири робила також відповідач [PERSON] . Разом з тим, відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву пояснює, що [PERSON] діяла за домовленістю з нею з метою позбавлення позивача права власності на квартиру. Проте, через деякий час вона дізналась, що у [PERSON] виник умисел привласнити собі квартиру власником спірної квартири (т.1 а.с.132-134). Відповідачем [PERSON] 19 липня 2022 року подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить поновити строк на подачу відзиву, вказуючи, що після отримання ухвали суд не змогла своєчасно залучити до участі у справі адвоката. Судом ухвалу суду про відкриття провадження відповідачці було направлено 30 червня 2022 року (т.1 а.с.113), ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Синяченко В.П. видано 11 липня 2022 року, а тому суд вважає можливим поновити строк на подання відзиву на позовну заяву (т.1 а.с.140-148). У відзиві на позов [PERSON] , заперечуючи у задоволенні позову, вказує, що позовну заяву подано з пропуском строку позовної давності, додавши одночасно заяву про застосування строку позовної давності. Відповідач [PERSON] зазначає, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено із дотриманням всіх вимог чинного законодавства; відповідач [PERSON] при укладенні договору була наділена повноваженнями відповідно до довіреності від 11 січня 2018 року на управління майном позивача, довіреність останньої не оспорювалась. Підписанням спірного договору відповідач [PERSON] , як продавець, підтвердила повний розрахунок за договором, як зазначено в п.3 договору, про що свідчить відсутність будь-яких претензій матеріального характеру зі сторони [PERSON] . Повідомила, що всі документи на квартиру знаходяться у неї, особові рахунки для сплати комунальних послуг [PERSON] оформила на себе. Також вказала, що у квартирі дійсно не проживає, оскільки купувала її для своїх дітей, мала намір назбирати кошти на ремонт і подарувати квартиру потім сину. Коли у 2022 році дізналась про те, що [PERSON] здає квартиру та привласнює собі за це гроші, хоча відповідач [PERSON] спочатку звернулась до [PERSON] з проханням дозволити проживати у квартирі знайомому, який буде сплачувати лише комунальні послуги, попросила квартиранта на ім`я [PERSON] з`їхати з квартири. Позивач [PERSON] подала відповідь на відзив на позов [PERSON] . У відповіді зазначається, що відзив [PERSON] подала з порушенням строку його подачі; заперечує проти заяви щодо застосування строку позовної давності, оскільки про порушення її права дізналась 27 серпня 2019 року, коли отримала інформаційну довідку з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Наголошує, що відповідач [PERSON] при укладанні спірного договору купівлі-продажу квартири не отримала грошових коштів від [PERSON] , оскільки ця обставина не підтверджена належними доказами. Позивачка зазначає, що за оспорюваним договором купівлі-продажу не сталося і передачі предмету договору купівлі-продажу, що, на думку, позивача, свідчить про фіктивність цього договору. Комунальні послуги за квартиру сплачувались відповідачем [PERSON] , вона ж і отримували кошти за здачу квартири в оренду. [PERSON] лише у 2021 році змінила замки у квартирі та уклала договори з обслуговуючими, експлуатуючими організаціями. Реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] не свідчить про реальний вступ у право власності. Позивач зазначає, що вона є законним власником спірної квартири (т.1 а.с. 218-226). У запереченнях на відповідь позивача на відзив на позов відповідач [PERSON] наводить аргументи, які викладені нею у її відзиві на позов. Додатково зазначає, що в ході розгляду цивільної справи № 755/16657/19 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, в суді першої інстанції за позовом [PERSON] до неї та [PERSON] , остання вказувала, що оспорюваний у даній справі договір купівлі-продажу укладено з дотримання законодавства; всі розрахунки між відповідачами за договором відбулися, жодних претензій з боку [PERSON] немає, що також нею зазначається і у відзиві на касаційну скаргу у вказаній вище справі. У запереченнях [PERSON] вказує, що комунальні послуги щодо спірної квартири здійснюються через її електронний кабінет (т.1 а.с.239-246). Відповідач [PERSON] подала заперечення на відповідь позивача на відзив на позов, в якому зазначає, що позивач [PERSON] у 2021 році дізналась про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено фіктивно; договір укладено без додержання форми розрахунків, як встановлено положеннями ст. 1087 ЦК України та Постановою Національного банку України від 20 грудня 2017 року № 148 щодо здійснення розрахунків між фізичними особами, зокрема, платежі, що перевищують 50 000,00 грн., здійснюються шляхом переказу коштів поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів на поточні рахунки. Відповідачем [PERSON] не надано доказів передачі грошових коштів за квартиру. Оспорюваний договір купівлі-продажи, посвідчений без надання нотаріусу підтвердження банківського переказу коштів (т.2 а.с.21-23). Третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. надано пояснення, в якому зазначається про вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу з дотриманням норм Закону України «Про нотаріат». При посвідченні оскаржуваного договору нотаріусом здійснено всі дії, які вимагаються законом від нього для встановлення осіб, їх повноважень, цивільної дієздатності, встановлення розуміння сторонами правочину (повноважними представниками сторін) значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної зі сторін. Нотаріус зазначає, що не знав та не міг знати будь-яку прихованість та/або удаваність довіреності на розпорядженням усім майном, яке видано позивачем на ім`я [PERSON] . Нотаріус [PERSON] просить розглянути справу у його відсутності (т.2 а.с.233-234). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримала заявлений позов та просила його повністю задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково пояснювала, що приватним нотаріусом при посвідченні договору купівлі-продажу квартири не перевірявся факт передання коштів, квартира із користування [PERSON] не вибула, ключі [PERSON] від квартири не передавались. Всі рахунки по сплаті комунальних платежів до грудня 2021 року сплачувала [PERSON] , частину з них сплачував чоловік [PERSON] із своєї банківської картки. Наголошувала, що до листопада 2021 року всіма питаннями щодо квартири (ремонт, сплата рахунків) займалась виключно [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову не заперечувала. Пояснювала, що спірна квартира з 2000 року належала [PERSON] , яка була тіткою позивача з боку її батька. У 2002 року [PERSON] , від імені якої діяла вона - [PERSON] , подарувала квартиру [PERSON] , за умови, що [PERSON] буде допомагати доглядати [PERSON] , яка потребувала стороннього догляду. З часом стосунки між [PERSON] та [PERSON] погіршились, з весни 2018 року вони припинили спілкуватись. Побоюючись, що [PERSON] може відчужити квартиру, [PERSON] , яка на той час мала довіреність від [PERSON] , запропонувала [PERSON] фіктивно оформити квартиру на неї, оскільки мали довірливі родинні стосунки. Жодних коштів від [PERSON] не отримувала, домовились, що квартира постійно буде у користуванні [PERSON] . У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] наголошувала, що оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання наслідків, внутрішня воля сторін не відповідала зовнішній, у сторін при укладанні договору був свідомий намір приховати справжні наміри учасників такого договору - перехід права власності на квартиру від позивача [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Пояснювала, що спірний договір був укладений зі справжніми намірами купівлі-продажу квартири. Так, у літку 2018 року до неї звернулась [PERSON] з пропозицією купити квартиру, на яку вона погодилась. Гроші за квартиру передавались вдома у [PERSON] , ключі та документи на квартиру їй відразу були передані при купівлі квартири. Вказувала, що ремонт [PERSON] робила у квартирі ще у 2014-2015 роках, тобто коли ще квартира перебувала у власності [PERSON] . Після придбання квартири [PERSON] оформила особові рахунки на себе, сплачувала за комунальні послуги, іноді давала гроші для сплат послуг [PERSON] , за домовленістю за комунальні послуги сплачував також чоловік на ім`я [PERSON] , як потім з`ясувалось між яким та [PERSON] існував договір оренди. Пояснювала, що доступ до квартири мала [PERSON] , яка могла забирати квитанції з квартири. Після того, як дізналась, що [PERSON] приховала факт проживання у квартирі саме квартиранта за договором оренди, попросила його звільнити квартиру. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності, вказував, що в оспорюваному договорі вказана реальна вартість квартири, сторони обрали форму відчуження саме у виді купівлі-продажу квартири, що також вказує на реальність та дійсність договору. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що її квартира знаходиться на одному поверсі зі спірною квартирою. Повідомила, що познайомилась з [PERSON] у 2000 році, після придбання останньою квартири, вважала її завжди власницею квартири. Весь цей час квартира перебувала в оренді, останнім наймачем був чоловік на ім`я [PERSON] , з яким вони були у добрих сусідських відносинах. Вважає, що квартиру здавала саме [PERSON] , оскільки вона періодично ходила на збори ОСББ, фінансово приймала участь у ремонті холів у під`їзді. Свідок бачила, що у квартирі приблизно у 2015-2016 роках робили ремонт, проведення якого контролювала [PERSON] , також бачила як завозились меблі. У кінці 2021 року [PERSON] повідомила свідка, що є інша власниця - [PERSON] , яка вимагає виселення квартиранта, раніше до цього часу свідок нову власницю не бачила. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що знайомий з дитинства з [PERSON] , яка близько п`яти років тому познайомила його з [PERSON] , коли вони разом з чоловіком [PERSON] приїхали до нього у м. Теплик Вінницької області з проханням допомогти з пошуком адвоката, оскільки, як йому повідомили, до них позивалась [PERSON] . Пояснював, що приблизно у 2018 році до нього звернулась [PERSON] з пропозицією фіктивно оформити на нього квартиру, яка належала [PERSON] , з якою у [PERSON] вже були погані стосунки, оскільки [PERSON] не хотіла доглядати тітку [PERSON] - [PERSON] . Метою такого фіктивного правочину, як пояснювала [PERSON] , було збереження квартири, оскільки остання побоювалась, що [PERSON] , як власниця квартири, може щось зробити з квартирою. На пропозицію [PERSON] свідок не погодився, у зв`язку з тим, що на той час хворів. Також свідок показав, що [PERSON] згодом йому повідомила, що уклала фіктивний договір з родичкою - [PERSON] , грошей за це не отримала, квартиру надалі здає. Також від [PERSON] дізнався, що [PERSON] згодом стала вимагати, щоб квартирант залишив квартиру. У самій квартирі свідок був у 2021 році, коли [PERSON] просила його поставити замок у двері. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 11 січня 2018 року [PERSON] надано нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження всім майном, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О., зареєстровану в реєстрі за № 27, якою уповноважено [PERSON] керувати та розпоряджатися всім майном [PERSON] , де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, заключати всі правочини, що дозволені законом по керуванню та розпорядженню майном і цінними паперами, купувати, продавати, обмінювати, здавати в оренду, заставляти та приймати в заставу будівлі та інше майно, за ціну та на умовах, які будуть визначатися нею самостійно, виходячи із розумної доцільності, проводити розрахунки по укладеним угодам. Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам та дійсна протягом трьох років, тобто до 11 січня 2021 року. (т.1 а.с. 16). Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. 07 серпня 2018 року між [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] на підставі Довіреності на розпорядження майном від 11 січня 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О., зареєстровану в реєстрі за № 27, та [PERSON] зі згоди її чоловіка [PERSON] , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та керуючи ними, згідно ст.ст. 203, 319 ЦК України, попередньо ознайомившись із вимогами ст.ст. 651, 654 ЦК України, укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., зареєстрований в реєстрі за № 37142 (т.1 а.с.84-85). Згідно п. 1 Договору, [PERSON] , в особі представника - [PERSON] , продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 2 Договору, квартира належить продавцю ( [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] ) на підставі дублікату Договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Алейнік Л.О. 17 червня 2011 року за реєстровим № 8-1083, виданого замість втраченого Договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А. 26 липня 2002 року за реєстровим № 5-1793. Право власності продавця на квартиру зареєстровано КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 04.08.2011 року. Номер витягу: 30863381, реєстраційний номер: 34315505, номер запису: 182/31871 в книзі: 19-257. Згідно п. 3 Договору, продаж цей вчинено за 700 698,00 грн., які продавець одержала від покупця до підписання цього Договору. Підписання цього Договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану за цим Договором квартиру та свідчить про відсутність у неї по відношенню до покупця будь-яких претензій майнового характеру. Продавець свідчить, що зазначена у цьому Договорі ціна продажу вважається вигідною, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких для нього обставин та повністю його задовольняє. Сторони свідчать, що вони ознайомлені з правовими наслідками приховування реальної вартості квартири. 12 листопада 2018 року позивачем [PERSON] складено заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О., зареєстровано в реєстрі за № 1647, якою заявник анулює (скасовує) Довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О. від 11 січня 2018 року за реєстровим № 27, на ім`я [PERSON] , на розпорядження всім майном. (т.1 а.с. 17). Судовими рішеннями Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року та Київським апеляційним судом від 02 червня 2020 року у справі № 755/16657/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О.О., про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 37142 з підстав зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, зобов`язання вчинити дії, було встановлено, що [PERSON] неодноразово надавала нотаріально посвідчені довіреності, якими уповноважувала [PERSON] керувати та розпоряджатися всім майном [PERSON] , де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, укладати всі правочини, що дозволені законом по керуванню та розпорядженню майном купувати, продавати, обмінювати, здавати в оренду, заставляти та приймати в заставу будівлі та інше майно, зокрема: довіреності від 26 липня 2002, 27 липня 2010, 18 березня 2014 років. Судом було встановлено, що [PERSON] на момент укладення спірного договору була наділена повноваженнями продати належну [PERSON] квартиру. За відсутності належних та допустимих доказів вчинення оспорюваного правочину внаслідок зловмисної домовленості повіреної особи із покупцем квартири, а також за відсутності доказів умисного зговору між ними та доказів отриманням власної або обопільної вигоди внаслідок укладення правочину, суд не знайшовпідстав для задоволення позову (т.1 а.с.181-192). Згідно положень статей 237, 238, 239 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Статтею 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Судом у цій справі встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2018 року укладено позивачем [PERSON] , від імені якої діяла відповідач [PERSON] , на підставі нотаріально посвідченої довіреності на розпорядження майном від 11 січня 2018 року строком дії три роки, якою позивачка добровільно уповноважила відповідачку [PERSON] керувати та розпоряджатися всім своїм майном, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, укладати всі правочини, що дозволені законом по керуванню та розпорядженню майном, купувати, продавати, обмінювати, здавати в оренду, заставляти та приймати в заставу будівлі та інше майно, за ціну та на умовах, які будуть визначатися нею самостійно, виходячи із розумної доцільності, проводити розрахунки по укладеним угодам. Отже, на момент укладення спірного договору [PERSON] була наділена повноваженнями продати належну [PERSON] квартиру. Видаючи довіреність, позивачка мала усвідомлювати, що наділила [PERSON] правом продажу квартири від свого імені будь-якій особі, за ціну і на умовах, визначених повіреною на власний розсуд. Інформація у суду про те, що довіреність позивачем оспорювалась відсутня. Заяву про анулювання (скасування) довіреності на розпорядження майном від 11 січня 2018 року [PERSON] було подано 20 листопада 2018 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Палагутою Л.О. і зареєстрована в реєстрі за № 1647 (т.1 а.с.17). Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилалася на фіктивність укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину. Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Така правова позиція викладена у чисельних рішеннях Верховного Суду, остання в справі № 201/2832/19 від 31 березня 2021 року, також у справах № 6-197цс14від 21 січня 2015 року, № 379/1256/15-ц від 08 лютого 2018 року. Позивачем зазначалось, що за оспорюваним договором купівлі-продажу передачі грошових коштів між сторонами договору не відбулось, як і не сталося передачі предмету договору купівлі-продажу; комунальні послуги за квартиру сплачувались відповідачем [PERSON] , вона ж отримували кошти за здачу квартири в оренду. [PERSON] лише у 2021 році змінила замки у квартирі та уклала договори з обслуговуючими, експлуатуючими організаціями, що, на думку позивачки, свідчить про фіктивність цього договору. Реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] не свідчить про реальний вступ у право власності. Разом з тим, посилання позивача, що оспорений договір не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину, не було вчинено дії, спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, спростовується самим договором купівлі - продажу квартири від 07 серпня 2018 року, відповідно до п. 11 якого право власності на придбану квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація права власності покупця на квартиру провадиться одночасно з посвідченням цього договору купівлі-продажу (т.1 а.с.250). За матеріалами справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту, право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (розмір частки 1), зареєстровано за [PERSON] , дата державної реєстрації - 07 серпня 2018 року (т.1 а.с.21,22). Отже, реальність настання передбачених договором купівлі-продажу наслідків була реалізована відповідачем [PERSON] шляхом реєстрації права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку. Таким чином, відбулася передача майна за оспорюваним договором шляхом державної реєстрації права власності на нерухомість, що свідчить про настання реальних юридичних наслідків за спірним договором. Крім того, не може бути правовою підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним посилання позивача на те, що вона не отримувала грошових коштів за вказаним договором, оскільки дана обставина також спростовується п. 3 оспорюваного договору, відповідно до положень якого продаж квартири вчинено за 700 698,00 грн., які продавець одержала від покупця до підписання цього договору. Підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану за цим договором квартиру та свідчить про відсутність у неї по відношенню до покупця будь-яких претензій майнового характеру (т.1,а.с.250). Отже, сторони за даним договором купівлі-продажу досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, своїми підписами сторони засвідчили, що зі змістом статей 215-236 Цивільного кодексу України ознайомлені (п. 10 договору), тобто у тому числі щодо положень законодавства про фіктивність правочинів. Як вказувалось судом, для визнання правочину фіктивним, необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто у даній справі наявність умислу як у продавця [PERSON] , так і у покупця [PERSON] . Суд не може погодитись з доводами позивача про те, що сторони при укладенні договору діяли умисно, без наміру створити юридичні наслідки з купівлі-продажу квартири. Так, стороною продавця за оспорюваним правочином виступала саме [PERSON] , [PERSON] ж діяла лише від імені та в інтересах продавця, будучи уповноваженим на це представником за довіреністю. Будь-які дії, які вчинялись представником при цьому, встановлювали, змінювали або припиняли обов`язки лише для довірителя, яким була [PERSON] . Отже, сторонами в оспорюваному договорі купівлі-продажу квартири є саме позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , при тому, що, як стверджує позивач у позовній заяві та підвередила її представник у судових засіданнях, а також не заперечувала відповідач [PERSON] , про наявність договору купівлі-продажу квартири позивач [PERSON] дізналась лише через рік після його укладення, що повністю виключає наявність умислу у сторони продавця на вчинення фіктивного правочину. За таких обставин, які повідомлені позивачем та відповідачем [PERSON] у даній справі, тобто коли відповідач [PERSON] діючи всупереч інтересам довірителя внаслідок зговору з іншою стороною вчинила правочин без відома довірителя та без наміру настання реальних наслідків укладення правочину, наявні ознаки правової конструкції вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним оспорюваного договору із вказаних підстав вже були предметом судового розгляду у цивільній справі № 755/16657/19, в якій судом була дана правова оцінка діям представника сторони правочину та другої сторони. Отже, наведені вище обставини виключають фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Суд критично відноситься до доводів відповідача [PERSON] , викладених у відзиві на позов, в якій вона фактично не заперечує проти позову, вказуючи, що не відбулося зі сторони покупця [PERSON] оплати за договором купівлі-продажу. Така позиція відповідача [PERSON] може порушити права відповідача [PERSON] що стосується її права власності на придбану квартиру за оспорюваним договором купівлі-продажу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обумовлені ст. 234 ЦК України підстави для визнання фіктивним договору купівлі-продажу квартири від 07 серпня 2018 року - відсутні, і позивачем [PERSON] в порядку ст.ст.77, 78, 79, 80, 81 ЦПК України не було доведено заявлені позовні вимоги належними, допустимими та достатніми засобами доказування, в розумінні вимог цивільного процесуального закону, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає, з підстав його недоведеності. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з того, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Отже, у зв`язку з тим, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, питання спливу строку позовної давності судом не досліджується. Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed