Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа- Друга Харківська міська державна нотаріальна контора Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) про визнання права власності в порядку спадкування на ј частину земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,0449 га, кадастровий номер 6310137900:10:035:0001, згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 206607 від 18.05.2005 р., із залишенням ј частини у власності відповідача та просить припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку, визнати частку померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності та частку [PERSON] по Ѕ частки кожному. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] приватизували земельну ділянку по [ADDRESS] , отримали два державних акти на землю. Після смерті [INFO] [PERSON] спадкоємці [PERSON] , [PERSON] своєчасно прийняли спадщину, оформили право власності на частину житлового будинку, розташованого на зазначеній земельній ділянці, але у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування на частину земельної ділянки нотаріусом відмовлено через те, що не визначені долі співвласників у справі спільної сумісної власності. Представник відповідача [PERSON] судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення, оскільки кожному належить по половині житлового будинку та земельної ділянки. Представник третьої особи- Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Харків) в судове засідання не з`явився, подав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 16.02.2022 р. витребувана з відокремленого підрозділу Другої Харківської державної нотаріальної контори копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Суд, вислухавши вступне слово та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] - ѕ частини на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину, посвідчених 10.05.1988 р. 5-ою Харківською державною нотаріальною конторою. Власником ј частини житлового будинку є [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого 10.05.1988 р. 5-ою ХДНК. Право власності зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 31.05.1988 р. Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 6310137900:10:035:0001 площею 0,0449 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ № 206607 , № 206608 відповідно, виданих Харківською міською радою 18.05.2005 р. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції 15.02.2016 р., актовий запис № 2737. За життя [PERSON] склала 10.05.1988 р. заповіт, посвідчений П`ятою ХДНК, яким заповідала належні їй 3/4 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель 7 по [ADDRESS] дітям-1/4 частину синові [PERSON] , 1/2 частину- дочці [PERSON] 10.02.2017 р. П`ятою ХДНК [PERSON] і [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Таким чином, кожній стороні належить по Ѕ частині житлового будинку з надвірними спорудами. Як вбачається зі змісту постанови державного нотаріуса 5-ої Харківської державної нотаріальної контори Одрінської О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.02.2017 р., у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки, яка належала померлій [PERSON] , позивачу і відповідачу відмовлено, оскільки земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності і частка спадкодавця не визначена. Відповідно до вимог ст.78 Земельного кодексу України,право власності на землю-це право володіти,користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. За приписами ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до ч. 1ст. 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 1 ст.369, ч. 1,2 ст.372 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. За ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Так, згідно ч.1ст. 365 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. З аналізу змісту статті 120 Земельного кодексу України можна зробити висновок про однакову спрямованість положень, як ЦК України, так і ЗК України щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормами статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правова позиція ВСУ у справі за №6-2225цс 16). Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У разі набуття права власності на частину житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, до нового власника переходить і право власності на відповідну частину земельної ділянки без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. В даних нормах закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений. Згідно цих норм визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруди та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з приписів ст. 16 ЦК України це право підлягає захисту в судовому порядку. За результатами аналізу вищезазначених норм права, які були чинними на час виникнення та існування спірних правовідносин між сторонами та на момент переходу права власності на житловий будинок, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками домоволодіння з визначеними частками право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру їх часток. Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1726цс16. Таким чином, до особи, яка набула право власності на частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, у розмірах встановлених договором або законом без зміни її цільового призначення. Виходячи з того, що спадкодавцю [PERSON] належало ѕ частини будинку та відповідно земельної ділянки, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері позивач набула право власності на Ѕ частину житлового будинку, суд приходить до висновку, що позивач також набула право власності на частину земельної ділянки пропорційно до належної їй частки у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою по [ADDRESS] згідно ст. 120 Земельного кодексу України. Приймаючи до уваги, що відповідачем [PERSON] не заявлені вимоги про визнання права власності на ј частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті матері, зазначена частина земельної ділянки залишається відкритою. Враховуючи визначення часток кожного з учасників спільної власності та визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку, право спільної власності на зазначену вище земельну ділянку припиняється. На підставі викладеного і

Outcome: approved