Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

03.10.2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини - [PERSON] , [INFO] за межі України до Республіки Польща із визначенням місця перебування - Республіка Польща, м. Суш на період часу з 01.10.2022 року по 01.07.2025 року з обов`язковим поверненням на територію України без згоди та супроводу батька [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 31.07.2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 23.10.2009 року шлюб між сторонами розірвано. Син сторін проживає з позивачкою, яка займається його вихованням, в тому числі взаємодіє із педагогами, які навчають сина, відвідує батьківські збори, цікавиться його шкільним життям. Відповідач рідко навідує сина, на власний розсуд іноді надавав грошові кошти у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів. 28.07.2021 року позивачка зареєструвала шлюб із [PERSON] , від якого у них [INFO] народився син - [PERSON] . Враховуючи, що чоловік позивачки іноземець та проживає у Республіці Польща, вона має намір забезпечити відпочинок і навчання спільного з відповідачем сина [PERSON] за кордоном. Проте, відповідач діючи в супереч інтересам дитини, відмовляється добровільно надати згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тому була вимушена звернутися до суду. 16.11.2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому він просить відмовити у задоволенні позову, оскільки сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини. Позивачка перебуває у шлюбі із громадянином [PERSON] , має від нього ще одну дитину, постійно там проживає та має намір влаштувати сина [PERSON] до навчального закладу, тому такий переїзд спричинить зміну режиму спілкування дитини із батьком, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливатиме на його подальше життя, розвиток і виховання. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, фактичне перебування дитини на території іншої держави, постійне проживання там позивачки із сталими сімейними зв`язками наявна обгрунтована можливість неповернення дитини до України, тому позов є безпідставним та необгрунтованим і задоволенню не підлягає. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Домітращук І.М. позов підтримала та просить задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. У судове засідання представник відповідача та відповідач не з`явились, проте адвокатом подано заяву про розгляд справи по суті за їхньої відсутності. У задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.07.2009 року. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.10.2019 року шлюб між сторонами розірвано. 28.07.2021 року позивачка зареєструвала шлюб із [PERSON] . Від шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] . Чоловік позивачки іноземець та проживає за кордоном, а саме у Республіці Польща і позивачка має намір забезпечити відпочинок і навчання спільного з відповідачем сина [PERSON] у Республіці Польща. У чоловіка позивачки є у власності двокімнатна квартира у м. Суш, Республіка Польща, він має постійну та достатньо оплачувану роботу, із сином позивачки [PERSON] склались дружні відносини, вони товаришують їм подобається разом проводити час. Отже, позивачка має намір забезпечити навчання і відпочинок сина у Республіці Польща для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням його інтересів в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Позивачка неодноразово усно зверталась до відповідача, надсилала йому запити електронною поштою з проханням надати дозвіл для тимчасового виїзду сина за кордон, проте відповідач не надав такого дозволу, демонструючи мовчазну незгоду. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з приписами ст. ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18) зроблено правовий висновок, що "сама по собі можливість поїздки дитини за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без визначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості». Проте, позивачкою у позовній заяві не визначено конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надано доказів на підтвердження повернення дитини сторін на територію України, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed