Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь кошти у розмірі 144 913 грн від реалізації (продажу) автомобіля марки Audi A6, 2003 року випуску, який належав [PERSON] на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого Сімферопольським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України 07.09.2004. Позов мотивований тим, що позивачу на праві власності належав автомобіль Audi A6, 2003 року випуску. У зв`язку з окупацією Російською Федерацією у березні 2014 року території АР Крим, вказаний автомобіль залишився на окупованій території, а саму позивачку було внесено до списку осіб, перебування яких на території півострова є небажаним, у зв`язку з чим виникли труднощі у транспортуванні автомобіля на материкову частину території України. З метою забезпечення транспортування автомобіля та його подальшої реалізації від імені позивачки та в її інтересах, 16.03.2016 [PERSON] на ім`я громадянина [PERSON] було видано нотаріально посвідчену довіреність, строком по 16.03.2019, з правом експлуатації та розпорядження від її імені вказаним автомобілем, який на той час перебував на окупованій території. Повіреному було повідомлено про обов`язок, у разі продажу авто, невідкладно повідомити про це довірителя та перерахувати їй кошти від продажу. У вересні 2018 року позивачці стало відомо про факт відчуження її автомобіля відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля від 31.03.2016. Відповідно до листа Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України від 11.05.2018 № 31/20-2-330, згідно з базою даних НАІС МВС України, автомобіль марки Audi A6, 2003 року випуску, кузов № [NUMBER] , 31.03.2016 зареєстровано на ім`я громадянина [PERSON] , [INFO] , на підставі Договору купівлі-продажу НАІ505922 від 31.03.2016, виданого приватним нотаріусом ХМНО Агеєнко О.С., згідно з яким загальна вартість ТС склала - 144 913 грн. Повіреним не були виконані умови доручення та не передано позивачці кошти, отримані від покупця при продажі автомобіля, що стало підставою для зверненя до суду з даним позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.06.2021 позовну заяву залишено без руху та надано можливість позивачці виправити недоліки в строк не більше ніж десять днів з дня отримання нею ухвали, про що у вказаний термін надати суду документальні підтвердження. 02.07.2021 до суду від позивачки надійшла заява про усунення недоліків, з долученою до неї квитанцією про сплату судового збору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.07.2021 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Агеєнко Оксани Станіславівни (61013, вул. Шевченка, буд. 32, оф. 236, м. Харків) належним чином засвідчену копію Договору купівлі-продажу автомобіля від 31.03.2016 за номером у реєстрі нотаріальних дій: 687. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками третьою особою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Агеєнко О.С. та позивачем, не було отримано, поштові повідомлення повернулися до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідач повідомлявся про розгляд даної справи шляхом розміщення оголошення на веб-сайті суду. Заяв по суті справи до суду не надійшло. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою уст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 07.09.2004 [PERSON] була власником автомобіля марки «Audi A6», 2003 року випуску, кузов № [NUMBER] , сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації Сімферопольським МРЕВ ДАІ ГУМВС України 07.09.2004. 16.03.2016 позивач видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила [PERSON] представляти її інтереси з питань, пов`язаних з експлуатацією та розпорядженням на території України та за її межами (продаж, обмін, передача в оренду) автомобілем марки «Audi A6», 2003 року випуску, кузов № [NUMBER] , сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , для чого надала право, зокрема, укладати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та керування автомобілем, одержати належні за результатами згаданих угод гроші, строк дії довіреності - до 16.03.2019 (а.с.14). Оскільки зі змісту довіреності вбачається, що така не містить умов та застережень щодо повернення грошей після продажу даного автомобіля довіреною особою, суд з урахуванням вимог ст. 244 ЦК України вважає, що видача і отримання довіреності ні в якій мірі не пов`язані з переходом права власності на автомобіль від його власника до представника. Останньому надається лише (крім володіння і користування) можливість здійснювати операції з автомобілем в інтересах довірителя. Про це йдеться в ст. 239 ЦК України: «Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє». Встановлені обставини свідчать, що [PERSON] уповноважила [PERSON] здійснити відсудження належного їй автомобіля відповідно до довіреності. Відповідно до повідомлення Регіонального сервісного центру в Харківській області за № 31/20/2-330 від 11.05.2018, автомобіль марки «Audi A6», 2003 року випуску, кузов № [NUMBER] , 31.03.2016 зареєстровано на ім`я громадянина [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу НАІ505922 від 31.03.2016, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Агеєнко О.С., згідно якого загальна вартість ТЗ склала 144 913 грн (а.с.31). Згідно з рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 07.09.2018 № 1969 за результатами перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, поданої [PERSON] встановлено, що суб`єкт декларування відобразив відомості про автомобіль «Audi A6», 2003 року випуску, дата набуття права 07.09.2004, ідентифікаційний номер № [NUMBER] , який відчужено відповідно до договору купівлі-продажу від 31.03.2016 (а.с.19). Також встановлено, що суб`єкт декларування не відобразив дохід у сумі 144 913 грн від продажу рухомого майна (автомобіля «Audi A6», 2003 року випуску, дата набуття права 07.09.2004, ідентифікаційний номер № [NUMBER] ), який знаходився на праві власності суб`єкта декларування (підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля від 31.03.2016, наданим листом Регіонального сервісного центру в Харківській області від 11.05.2018 № 31/2-330) (а.с.22). Крім того, встановлено, що суб`єкт декларування не зазначив відомості про правочин: договір купівлі-продажу транспортного засобу Audi A6, 2003 року випуску, дата набуття права 07.09.2004, ідентифікаційний номер № [NUMBER] , від 31.03.2016 (вартість 144 913 грн) (а.с.23). Вказані обставини свідчать проте, що повіреним [PERSON] не були виконані умови доручення та не передано [PERSON] кошти, отримані від покупця при продажі автомобіля. В силу ст. 237, ч.3 ст. 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно із ч.3 ст.244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень ст.ст. 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком. Зокрема до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Встановлені судом обставини свідчать, що позивач не уповноважував відповідача укладати безоплатні угоди. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.01.2019 в справі № 320/4274/16-ц (провадження № 61-25696св18) зроблено висновок про застосуванню частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України та вказано, що «у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України». Згідно зі ч. 2 ст. 95 ЦПК України визначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем долучено до позовної заяви копію договору купівлі-продажу від 31.03.2016 неналежної якості, а також, яка не засвідчена належним чином відповідно до п.5.27. Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації, вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003)», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55. Разом з тим, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт відчуження автомобіля позивача відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля від 31.03.2016, а також не виконання умов доручення повіреним [PERSON] щодо передачі [PERSON] коштів, отриманих від покупця від продажу транспортного засобу у розмірі 144 913 грн. Матеріали справи також свідчать, що в подальшому придбаний автомобіль зареєстровано на покупця, яким є третя особа у справі. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до частини першої ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 449 грн 13 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved