Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

14.06.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги у зв`язку з достроковим припиненням контракту з директором державного підприємства. Свій позов позивач обґрунтувала тим, що наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 05.09.2019 №7-ПД «Про керівника державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» її призначено директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту», того ж дня між нею і Державною службою морського та річкового транспорту України укладено контракт №3-ІІІ від 05.09.2019 з директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту», пунктом 26 якого встановлено, що у разі дострокового припинення контракту з незалежних від позивача причин позивачеві встановлена такі додаткові гарантії та компенсації: матеріальна допомога згідно із законодавством в розмірі не менше, ніж шестимісячний заробіток (крім випадків звільнення за вчинення кримінального злочину або порушення антикорупційного законодавства, щодо яких набув законної сили вирок суду). Позивачка зазначила, що 04.06.2021 поштовим відправленням отримала лист державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» від 31.05.2021 №03-27/323, яким відповідач повідомив її про звільнення з 21.05.2021 з посади директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» згідно наказу від 31.05.2021 №39-ос на підставі наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 21.05.2019 №17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] » у зв`язку з припиненням повноважень. З посади директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» позивачку було звільнено не за вчинення кримінального злочину або порушення антикорупційного законодавства щодо яких набув законної сили вирок суду. Утім при звільненні з посади директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» позивачеві державним підприємством «Сервісний центр морського та річкового транспорту» не було виплачено матеріальну допомогу згідно із законодавством в розмірі не менше, ніж шестимісячний заробіток. Середній місячний заробіток позивача на посаді директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» становив 60 000 грн. Враховуючи зазначене, позивачка просила суд стягнути з державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» матеріальну допомогу в розмірі 360 000 гривень 00 коп у зв`язку з достроковим припиненням контракту №3-ІІІ від 05.09.2019 з директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» з незалежних від позивача причин, судові витрати покласти на відповідача. 14.06.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.06.2021 було відкрито спрощене позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 16.06.2021, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 08.07.2021 представником відповідача державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» - Цимбаленком Д.С. було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві позивача, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданому відзиві представник відповідача заперечує факт звільнення позивача з посади директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» і посилалається на те, що йому не вдалось отримати інформацію про підстави звільнення позивача від суб`єкта управління - Державної служби морського та річкового транспорту України. Водночас відповідач посилається на те, що при звільненні позивача з посади директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» позивачеві було виплачено вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. Також відповідач посилається на те, що 24.06.2021 Державна служба морського та річкового транспорту України наказом № 23-ПД «Про скасування наказу від 21.05.2021 № 17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] » скасувала дію наказу від 21.05.2021 № 17-ПД. Враховуючи зазначене, представник відповідача просив суд відмовити у задоволені позовних вимог позивача у повному обсязі. Позивачка надала відповідь на відзив, в якій послалася на те, що заперечення відповідача в частині звільнення позивачки з посади директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» підтверджуються такими доказами: наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 21.05.2021 № 17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] », наказом державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» від 31.05.2021 №39-ОС, записом №25 у трудовій книжці позивача такого змісту: «Звільнена з посади у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб п. 5 ст. 41 КЗпП України», наказом державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» №39-ОС від 31.05.2021, відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо керівника державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту». Заперечень відповідач не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 30.10.2018 наказом Державної службою морського та річкового транспорту України від 30.10.2018 №111 «Про створення державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» створено державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» та затверджено його статут. Відповідно до статуту державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» останнє перебуває у сфері управління Державної службою морського та річкового транспорту України. 05.09.2019 наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 05.09.2019 №7-ПД «Про керівника державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] призначено директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту». 05.09.2019 між позивачем і Державною службою морського та річкового транспорту України укладено контракт №3-ІІІ від 05.09.2019 з директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту», яким позивачеві на посаді директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» встановлено посадовий оклад в розмірі 60 000 грн. 00 коп. (пп. «а» п. 17 контракту). Відповідно до п. 26 контракту №3-ІІІ від 05.09.2019 з директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» сторони домовились, що у разі дострокового припинення контракту з незалежних від позивача причин йому встановлюються такі додаткові гарантії та компенсації: матеріальна допомога згідно із законодавством в розмірі не менше, ніж шестимісячний заробіток (крім випадків звільнення за вчинення кримінального злочину або порушення антикорупційного законодавства, щодо яких набув законної сили вирок суду). 16.03.2021 наказом Державної службою морського та річкового транспорту України від 16.03.2021 №12 затверджено нову редакцію статуту державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту». 21.05.2021 Державною службою морського та річкового транспорту України виданий наказ від 21.05.2021 №17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] », яким 21.05.2021 позивача звільнено з посади директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» у зв`язку з припиненням повноважень на підставі ч. 5 ст. 41 КЗпП України. 21.05.2021 до трудової книжки [PERSON] державним підприємствли «Сервісний центр морського та річкового транспорту» внесено запис №25 такого змісту: «Звільнена з посади у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб п. 5 ст. 41 КЗпП України». Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Право сторін контакту передбачити підстави його розірвання не підлягає сумніву, але контрактом можуть бути передбачені різні підстави його припинення. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оплату праці» оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 №203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що у державній власності» оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, провадяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарської діяльності підприємства. Відповідно до п. п. 1.3, 2.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які належать фонду оплати труда, включають інші заохочувальні та компенсаційні виплати включають винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто особа має право звернутися до суду у випадку, коли відбулося порушення її прав, свобод або інтересів. Зважаючи на наведене, спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що у зв`язку з виданням Державною службою морського та річкового транспорту України наказу від 21.05.2021 №17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] » контракт №3-ІІІ від 05.09.2019 з директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» 21.05.2021 був достроково припинений з незалежних від позивача причин за одностороннім рішенням (волевиявленням) Державної служби морського та річкового транспорту України на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку з чим позивач має право на отримання від відповідача матеріальної допомоги згідно з п. 26 контракту №3-ІІІ від 05.09.2019 з директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» в розмірі не менше, ніж шестимісячний заробіток. Разом з тим, судом встановлено, що 24.06.2021 Державною службою морського та річкового транспорту України видано наказ №23-ПД «Про скасування наказу від 21.05.2021 № 17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] », яким: - скасовано наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 21.05.2021 №17-ПД про звільнення директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] »; - поновлено [PERSON] на посаді директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» з 25.06.2021; - зобов`язано Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» забезпечити виконання контракту від 05.09.2019 №3-ІІІ з директором державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту», що є у державній власності, і додержанням з 21.05.2021, включаючи оплату вимушеного прогулу та інші виплати, передбачені законом і контрктом; - зобов`язано держвне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» вжити відповідних розрахунків з метою виконання законодавства про працю; - зобов`язано службу управління персоналом державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» забезпечити ознайомлення з цим наказом [PERSON] під особистий підпис. На підставі ст.44 КЗпП 01.07.2021 відповідачем було виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, що підтверджується довідкою про нарахування [PERSON] заробітної плати (вимушений прогу), та не заперечується позивачем. Враховуючи вищенаведене, вбачається, що 24 червня 2021 року Морська Адміністрація наказом № 23-ПД «Про скасування наказу від 21.05.2021 № 17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» [PERSON] » скасувала дію наказу від 21.05.2021 № 17-ПД навівши обґрунтування того, що Контракт «у встановленому законодавством порядку не розірвано, підстав для розірвання контракту і звільнення [PERSON] з посади директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» з ініціативи Державної служби морського та річкового транспорту України до закінчення строку дії Контракту, а також для застосування до неї дисциплінарних стягнень відсутні, наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 05.09.2019 № 7-ПД «Про керівника державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» не скасовано, повноваження [PERSON] на посаді Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» в порядку, установленому законодавством і статутом порядку не припинені. Таким чином, наказ 21.05.2021 № 17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» в цілому не виконаний. Таким чином, наказ від 21.05.2021 №17-ПД «Про звільнення Директора державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» в цілому не виконаний. Державне підприємство «Сервісний центр морського та річкового транспорту» скасувало наказ про звільнення позивача від 05.09.2019 №17-ПД, окремо зазначивши, що дія контракту не припинялась. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права, за захистом якого позивач звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої матеріальної допомоги у зв`язку з достроковим припиненням контракту з директором державного підприємства з незалежних від позивача причин, що у свою чергу є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають і змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з викладеного вище, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, приймаючи до уваги відсутність доказів порушення прав відповідача, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, з огляду на що, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed