Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Позивач - АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до відповідачки - [PERSON] , в обґрунтування якого вказав, що 25.09.2006 р. між сторонами по даній справі був укладений кредитний договір № NКТGGК09440007. Згідно вказаного договору банк зобов`язувався надати відповідачу кредит у розмірі 17 850 доларів США, строком користування до 24.09.2011 р., а відповідач зобов`язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування грошовими коштами в порядку та в розмірах, встановлених у кредитному договорі. За умовами укладеного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість, через що 28.07.2011 р. позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.11.2011 р. з відповідача на користь банку було стягнута заборгованість станом на 30.10.2010 р., у розмірі - 23 860,22 грн. Позивач вказав, що після винесення вказаного судового рішення, правовідносини між сторонами не припинились, оскільки договір діє до повного виконання сторонами і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Прострочена за кредитним договором сума становить - 3 249,89 доларів США. Оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у рішенні Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.11.2011 року, тобто за період з 25.09.2006 року по 30.10.2010 року, то за період після подання позовної заяви від 28.07.2011 року, з 29.07.2011 року по 25.02.2021 року відповідач має заборгованість у вигляді 3 % річних від простроченої суми, що становить - 934.10 доларів США. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором № NКТGGК09440007 від 25.09.2006 року, у сумі - 934,10 доларів США, що за офіційним курсом становить - 26 098,57 грн. Ухвалою судді від 29.04.2021 р. було відкрито провадження у даній справі і її розгляд був призначений за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Копія даної ухвали разом із позовом та доданими до нього матеріалами була направлена відповідачці, та роз`яснено її право на подання відзиву та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач подала свій відзив, у якому заперечувала проти позову через його безпідставність та необґрунтованість, а також відсутність докладного розрахунку заборгованості. Крім цього, відповідач просила застосувати до спору позовну давність та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник позивача подав заяву про слухання справи у його відсутність, вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні у справі письмові докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Із матеріалів справи вбачається, що 25.09.2006 р. між сторонами по даній справі був укладений кредитний договір № NКТGGК04440007. Згідно вказаного договору банк зобов`язувався надати відповідачці кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 17 850 доларів США, на придбання житла, а також у розмірі 850 доларів США на сплату страхових платежів у випадку і в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору (п. 1.1. кредитного договору). Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає квартира [ADDRESS] , а також всі інші види іпотеки, поруки і т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором. Із наданої позивачем до матеріалів позовної заяви копії заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.11.2011 року (справа № 2-1014/2011), вбачається, що з відповідачки - [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» була стягнута заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.09.2006 р. у сумі - 23 860,22 грн. Зі змісту мотивувальної частини цього судового рішення вбачається, що згідно кредитного договору № б/н від 05.09.2006 р. [PERSON] отримала кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, він складається із Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Аналізуючи зміст заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.11.2011 р., суд робить висновок, що він не стосується наявного у матеріалах справи кредитного договору № NКТGGК04440007 від 25.09.2006 р., а стосується іншого кредитного договору - № б/н від 05.09.2006 р. Доказів взаємозв`язку зазначених кредитних договорів матеріали справи не містять, і позивачем у позові про таке також нічого не вказано. Між тим, у позовній заяві позивач посилається на те, що після винесення заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.11.2011 р. кредитні правовідносини між сторонами не припинились, що надає йому право нараховувати 3% річних від простроченої суми заборгованості. Прострочену суму позивач визначає у розмірі - 3 249,89 доларів США, що вказано у позовній заяві. З цього приводу суд звертає увагу на те, що крім різних кредитних договорів, про які зазначено вище, ці кредитні договори мали різну валюту кредитування, зокрема, договір № NКТGGК04440007 від 25.09.2006 р. був укладений у доларах США, а договір № б/н від 05.09.2006 р., за яким було стягнуто заборгованість судовим рішенням, - було укладено у гривні. Підстав стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № NКТGGК04440007 від 25.09.2006 р. з урахуванням заборгованості, стягнутої судом за кредитним договором № б/н від 05.09.2006 р., позивачем не обґрунтовано і судом також не встановлено. Суд також вважає необхідним звернути увагу на те, що позивачем у позовній заяві, у мотивувальній та прохальній частинах вказано кредитний договір № NКТGGК09440007 від 25.09.2006 р., а до матеріалів позову доданий кредитний договір № NКТGGК04440007 від 25.09.2006 р. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами своїх позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо клопотання відповідачки про застосування позовної давності, то з цього приводу суд вважає необхідним зазначити таке. Так, у Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу). Тобто позовна давність установлює строки захисту цивільних прав. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦПК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. Така позиція викладена, зокрема, у постановах ВП ВС від 07.11.2018 р. у справі № 575/476/16-ц провадження № 14-306цс18, та у постанові від 31.10.2018 р. у справі N 367/6105/16-ц провадження N 14-381цс18. У даному випадку, з урахуванням викладеного вище, суд знаходить позовні вимоги необґрунтованими і не доведеними, тому відмовляє саме з цих підстав, а не з підстав спливу позовної давності. На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачу понесені ним судові витрати через те, що у задоволенні його позову було відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed