Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та інших учасників справи. Позивачка [PERSON] 08.09.2022 року, скориставшись канцелярією, звернулася у Стрийський міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою у своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] , й [PERSON] [INFO] , що була зареєстрована в діловодстві суду за вх. № 11787, в якій просить суд ухвалити рішення про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачці [PERSON] разом із відповідачами [PERSON] та [PERSON] , які є її матір`ю та рідним братом, на праві спільної часткової власності - по 1/3 ідеальній частині кожному належить квартира [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] з 23.10.1992 року має зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі, натомість її матір - відповідачка 1 [PERSON] з 14.06.2001 року, а її брат - відповідач 2 [PERSON] з 13.07.2001 року були зняті з місця реєстрації у вказаній квартирі у зв`язку з їх виїздом на постійне місце проживання у російську федерацію, й такі на даний час є громадянами зазначеної держави, наміру повертатися в Україну не мають. Таким чином обоє відповідачів більше двадцяти років не проживають у вказаній квартирі, не сплачують за користування нею комунальні послуги, не надають коштів та не докладають зусиль для належного утримання вказаної квартири, що, на переконання позивачки [PERSON] , свідчить про те, що ці обоє відповідачів не претендують на належні їм частки у цій квартирі. У свою чергу, враховуючи також набуття обома відповідачами громадянства російської федерації, набуття позивачкою [PERSON] права власності на належні їм частки у вказаній квартирі за набувальною даністю у судовому порядку є єдиним законним способом. Саме тому позивачка [PERSON] , у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , виходячи з положень статей 15-16, 328, 344 ЦК України, звернулися до суду із вищезазначеною позовною завою, у котрій обрала спосіб захисту порушеного права - визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Третя особа, який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки - [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку письмових пояснень на позовну заяву [PERSON] , яка діє у своїх інтересах, та в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] , й [PERSON] [INFO] , до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , з його участю як третьої особи на стороні цієї позивачки, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, не подав, свою позицію у справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку спільного відзиву на позовну заяву позивачки [PERSON] , яка діє у своїх інтересах, та в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] , й [PERSON] [INFO] , до них, з участю третьої особи, який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні цієї позивачки - [PERSON] ,про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, не подали, кожен свою позицію у справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навели. Заяви та клопотання сторін та інших учасників справи. Позивачка [PERSON] 08.09.2022 року, одночасно із зверненням у Стрийський міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою у своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] , й [PERSON] [INFO] , що була зареєстрована в діловодстві суду за вх. № 11787, заявила клопотання про розгляд цієї справи у цілому за її відсутності, в якому одночасно вказано, що ця позивачка проти заочного розгляду даної цивільної справи заперечень не має. Позивачка [PERSON] 15.09.2022 року, скориставшись канцелярію, подала у Стрийський міськрайонний суд Львівської області заяву про усунення недоліків позовної заяви у своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] , й [PERSON] [INFO] , що була зареєстрована в діловодстві суду за вх. № 12087, до котрої долучено виправлену позовну заяву й при цьому додано її копії та копії усіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості учасників справи, а також визначено ціну позову та сплачено судовий збір відповідно до ціни позову. Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи до суду не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачами у вищевказаній позовній заяві зазначені фізичні особи, які не має статусу підприємця, то суддею, на виконання вимог частин 6, 7 ст. 187 ЦПК України, 09.09.2022 року було вжито заходів для звернення до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) таких фізичних осіб - відповідачів [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Микитина В.Я. від 09.09.2022 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці [PERSON] термін для усунення її недоліків, викладених в мотивувальній частині цієї ухвали, зокрема зазначеній позивачці слід було визначити ціну позову та відповідно до неї сплатити судовий збір, належно засвідчити копії усіх документів, що були додані до позовної заяви, зазначити попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, підтвердити те, що нею не подано іншого позову до тих же відповідачів з тим самим предметом та з тих самих підстав, про що резюмуючи подати виправлену позовну заяву й при цьому додати її копії та копії усіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості учасників справи.. Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Микитина В.Я. від 16.09.2022 року, після усунення недоліків та отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які не мають статусу підприємця, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Визначено місце, дату та час підготовчого засідання у справі - зал судових засідань у приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області, що за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 25.10.2022 року, 12:45 год.. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 25.10.2022 року підготовче засідання у справі відкладено на підставі пункту 1 ч. 2 ст. 198, пункту 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Визначено місце, дату та час нового підготовчого засідання у справі - зал судових засідань у приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області, що за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 15.11.2022 року, 10:30 год.. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 15.11.2022 року підготовче провадження у цій справі закрито та призначено її до розгляду по суті. Визначено місце, дату та час одного судового засідання щодо розгляду справи по суті - зал судових засідань у приміщенні Стрийського міськрайонного суду Львівської області, що за адресою: вул. Т. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівська область, 08.12.2022 року о 14:00 год.. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області (головуючий - суддя Микитин В.Я.) від 08.12.2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, постановлено проводити заочний розгляд даної справи та ухвалення у ній заочного рішення на підставі наявних матеріалів (доказів). Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначених підготовчих засідань та судового засідання що розгляду даної справи по суті, про що у даній справі наявні відповідні письмові підтвердження. При цьому, відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в силу відсутності відомостей про їх зареєстроване й фактичне місце проживання (перебування) на території України, кожного разу повідомлялися про розгляд справи також шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-порталі судової влади України. Судом також було задоволено клопотання позивачки [PERSON] про розгляд даної справи за її відсутності та, виходячи з положень ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також враховуючи неявку у судове засідання усіх учасників справи, суд вважав за доцільне та можливе здійснювати заочний судовий розгляд даної справи за відсутності її учасників на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. рішення Європейського Суду з прав людини від 21.02.1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Згідно із статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Крім того, за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивачки [PERSON] за пред`явленими нею позовними вимогами цивільного характеру у своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] , [INFO] , й [PERSON] [INFO] , та причетність до порушення таких їх прав відповідачів [PERSON] й [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , яка є громадянкою України, з 23.10.1992 року зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею у вказаному житлі зареєстровані та проживають її чоловік - [PERSON] (з 30.06.2020 року) та двоє їх малолітніх дітей - син [PERSON] , [INFO] (з 31.05.2013 року), дочка [PERSON] , [INFO] (з 25.01.2015 року). Зазначена обставина стверджується довідкою № 467 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05.09.2022 року (копія міститься у справі. а. с. 14) та будинковою книгою для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] (копія міститься у справі. а. с. 7-12). Вказаною будинковою книгою стверджується також й те, що відповідачка 1 [PERSON] знята з місця реєстрації за вказаною адресою 14.06.2001 року, а відповідач 2 [PERSON] знятий з місця реєстрації за вказаною адресою 13.07.2001 року. Як вбачається із змісту позовної заяви, обоє відповідачів у 2001 році виїхали на постійне місце проживання до російської федерації, після чого набули громадянства зазначеної держави, в Україну наміру повертатися не мають. Судом встановлено й те, що позивачка [PERSON] та відповідач 2 [PERSON] є між собою рідними сестрою й братом, а відповідачка 1 [PERSON] є їх матір`ю. Усі вони на підставі положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ще будучи громадянами України, у березні 1999 року набули право спільної часткової власності в рівних ідеальних долях на житло, в котрому проживали, а саме на квартиру [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (одноквартирний будинок), виданим Стрийською міською радою Львівської області 17.03.1999 року із реєстрацією відповідного їх права власності Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 18.03.199 року, номер у реєстрі: 11308 (копія міститься у справі. а. с. 6). Після виїзду обох відповідачів до російської федерації, а це вже більше двадцяти років, останні не проживають у вказаній квартирі, не сплачують за користування нею комунальні послуги, не надають коштів та не докладають зусиль для належного утримання вказаної квартири, а такою квартирою в цілому відкрито й добросовісно володіє позивачка [PERSON] разом із членами своєї сім`ї. Релевантні норми та джерела права, котрі застосовує суд при ухваленні даного заочного рішення, мотиви їх застосування. Встановлені судом цивільні правовідносини щодо набуття права власності, у тому числі й за набувальною давністю, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), іншими актами цивільного законодавства. За загальним правилом, наведеним у статтях 15, 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених у ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України правила ст. 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як роз`яснюється у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності (пункт 9); враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (пункт 11); враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК україни, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК України. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (пункт 13). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 14). Верховний Суд у своїй постанові від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом ч. 1 ст. 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Аналогічний висновок міститься і у рішенні Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451/16-ц, в котрому зазначено, що за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно в тому числі, якщо власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зроблено висновок, згідно котрого умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. У чинному ЦК України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК Укрраїни, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, а для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93) Європейський Суд з прав людини зазначив, що норма права щодо способу захисту гарантують на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Європейський Суд з прав людини вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У свою чергу, у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за цією Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі (§ 75 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Висновок суду за результатами розгляду справи. Дослідженими матеріалами цієї справи підтверджується та обставина, що позивачка [PERSON] , якій належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] , добросовісно заволоділа іншими 2/3 її частинами, і продовжує відкрито, безперервно володіти таким об`єктом нерухомого майна в цілому протягом більш як двадцяти років, а тому може набути право власності на ці 2/3 частини вказаної квартири. При цьому, позивачка [PERSON] як особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником зазначеного майна за набувальною давністю, вірно пред`явила даний позов у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , й дочки - [PERSON] [INFO] , які з нею проживають з народження, про визнання права власності за набувальною давністю з підстав, що випливають з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, оскільки захист відповідних їх цивільних прав здійснюється судом саме шляхом визнання права. Таким чином, оскільки позивачка [PERSON] понад двадцять років добросовісно заволоділа 2/3 частинами квартири [ADDRESS] та відкрито й безперервно володіє й користуються зазначеним майном, що є значно більше десяти років, то суд вважає, що остання набула права власності на нього за набувальною давністю, з огляду на що позовні вимоги у даній справі підлягають до задоволення у повному обсязі. Зокрема, правильним буде визнати за позивачкою [PERSON] права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , за набувальною давністю. Щодо розподілу судових витрат у справі. Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачкою [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із однією вимогою майнового характеру у розмірі 1 323 грн., що підтверджується квитанцією Західного відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0.2673012763.1 від 14.09.2022 року (оригінал міститься у справі, а. с. 28), слід здійснити у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, зокрема в силу ухвалення рішення на користь зазначеної позивачки та з урахуванням відповідної її позиції з вказаного приводу, слід покласти на останню та залишити за нею. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати позивачкою [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved