Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, вказуючи, що вона за своєю належністю до нації та народу рахує себе болгаркою, оскільки належить до цієї національності за своїм походженням (по крові), а саме по своїй матері [PERSON] , яка була болгаркою, але позбавлена можливості підтвердити документами своє болгарське походження. Відповідно до свідоцтва про народження вона народилася [INFO] і є донькою [PERSON] , яка згідно відомостей графи «національність» у свідоцтві значиться «болгаркою». У 2022 році з метою поновлення свідоцтва про народження вона звернулась до Шаргородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) і їй стало відомо, що в актовому записі про народження №445 від 03 липня 1951 року національність її матері [PERSON] вказана «українка». Вона бажає збереження своєї національності і це викликало необхідність внесення змін до актового запису про народження в частині національності її матері, проте це неможливо здійснити у позасудовому порядку через відсутність інших, окрім свідоцтва про народження, доказів в частині віднесення до певної національності. Чинне законодавство України встановлює і захищає право на походження і родинні зв`язки як суб`єктивного (немайнового) права громадянина, яке за своєю природою реалізується за власним волевиявленням особи, а тому існує можливість встановити факт її народження від матері болгарського походження. На час видачі їй свідоцтва про народження та внесення відомостей у відповідну книгу записів актів громадянського стану в зазначених актах існувала графа «національність» щодо батьків дитини. Оскільки національність особи визначається національністю її батьків, яка зазначається в актових записах про народження особи, то єдиним шляхом встановлення та визначення національності особи є внесення доповнень чи змін в актовий запис про її народження щодо національності батьків за умови відсутності таких відомостей або їх недостовірності. Встановлення факту її приналежності до болгарської національності, як похідне від встановлення факту походження її мами [PERSON] від болгарської національності, необхідно для того, щоб відновити та зберегти етнічне походження роду та скористатися пільгами, які гарантуються особам болгарського походження. Враховуючи, що вона іншим шляхом не має можливості підтвердити болгарське походження, оскільки діючим законодавством не передбачено іншого порядку, тому просила встановити факт походження [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] , національністю болгарки. Встановити неправильність запису №445, що зроблений в книзі записів актів громадянського стану про народження 03 липня 1951 року Шаргородським районним бюро записів актів громадянського стану в частині зазначення національності матері «українка», замість правильного «болгарка». Зобов`язати Шаргородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) внести зміни до актового запису №445, що зроблений в книзі записів актів громадянського стану про народження 03 липня 1951 року Шаргородським районним бюро записів актів громадянського стану, шляхом виправлення в графі національність матері «українка» замінивши на правильне «болгарка». Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У судовому засіданні представник заявника адвокат Волошин В.В. заяву про встановлення факту підтримала з підстав, викладених у заяві та просила її задовольнити. Представник Шаргородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Жмеринському районі Вінницької області Центрально-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу на розсуд суду та в його відсутності. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 11 березня 1958 року, виданого Шаргородським районним бюро ЗАГС, [PERSON] народилася [INFO] в с. Конатківці Шаргородського району Вінницької області, про що 03.07.1951 року складено відповідний актовий запис №445. У зазначеному свідоцтві про народження зазначено, що батьком [PERSON] є [PERSON] , який за національністю українець, а її мамою - [PERSON] , яка за національністю болгарка (а.с.5). Водночас із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 Сімейного кодексу України вбачається, що актовий запис №445 від 03 липня 1951 року про народження [PERSON] , [INFO] містить відомості про те, що її мамою є [PERSON] , яка за національністю є українкою (а.с.27). Таким чином, судом встановлено, що в свідоцтві про народження [PERSON] серія [NUMBER] від 11 березня 1958 року та в актовому записі №445 від 03 липня 1951 року про народження [PERSON] містяться суперечливі відомості про національність її матері [PERSON] . Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. У порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Хоча зазначений у ст. 315 ЦПК України перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати тільки ті факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Статтею 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Стаття 1 Закону України «Про національні меншини в Україні» гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини. Відповідно до ст.3 зазначеного Закону до національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 293 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз`яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Таким чином, [PERSON] звертаючись до суду із заявою про встановлення факту її походження від матері [PERSON] , яка за національністю є болгаркою для того, щоби скористатися пільгами, які гарантуються особам болгарського походження не врахувала, що на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків, оскільки діючим законодавством гарантується рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод усіх громадян України - незалежно від їх національного походження. Крім того, ст. 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні. Згідно зі ст. 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки. Суд вважає, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушено, оскільки не перешкоджає заявнику дотримуватися болгарських звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року № 24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Зазначений Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99. На даний час діюче законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність. Проте, відповідно до статті 11 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Слід також зауважити, що відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України N5 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 22 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою: особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого; представника органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви. Відповідно до п. 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку. Згідно з пунктом 2.13.2 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану відповідно до пункту 1.7 зазначених правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил. Таким чином, заявник не позбавлений можливості захистити своє право, якщо воно мало місце, в порядку, визначеному вищенаведеними положеннями Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, оскільки судом встановлено, що способом відновлення порушеного права вирішується шляхом звернення до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану, а в разі відмови - оскарження такої відмови в судовому порядку, а не шляхом звернення до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Зазначена позиція суду повністю узгоджується з правовим висновком висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 29.05.2019 року у справі №398/4017/18 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.02.2018 року справа №760/19921/16-ц. Суд вважає, що за таких обставин підстави для задоволення заяви відсутні.

Outcome: dismissed