Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-25 00:00:00

У грудні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання єдиною сім`єю, поділ майна подружжя, що було придбано подружжям у період шлюбного життя за сумісні кошти, в якій позивач, після усунення недоліків, просив встановити факт проживання єдиною сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період часу з 21.04.2017 року до квітня 2019 року, визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, поділити вказану квартиру та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири. Ухвалою суду від 21.12.2021р. відкрито загальне позовне провадження за вказаним позовом, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11.05.2022р. під час підготовчого провадження за клопотанням представника позивача від ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 14.06.2022р. підготовче провадження у справі було закрито, справа призначена до судового розгляду. Ухвалою суду від 06.10.2022р. задоволено клопотання представника позивача адвоката Боярчук Н.В. про повернення на стадію підготовчого провадження у справі, призначено підготовче засідання. 24.10.2022р. позивачем [PERSON] до суду подано змінену позовну заяву до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому позивач фактично зменшив позовні вимоги та просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя 1/3 частини квартири [ADDRESS] , придбаної на ім`я [PERSON] за договором купівлі-продажу від 27.06.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М.В., реєстровий №1178, виділити та визнати за ним право власності на 1/6 частину вказаної квартири. Ухвалою суду від 24.10.2022р. змінену позовну заяву прийнято до судового розгляду, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] . Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що з відповідачкою вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2000р. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.04.2017р. шлюб розірвано. Проте, сторони продовжили мешкати однією сім`єю і вели спільне господарство до початку 2019 року у квартирі [ADDRESS] , яку вони придбали під час зареєстрованого шлюбу за спільні сумісні кошти. На початку квітня 2019 року шлюбні відносини між сторонами фактично було припинено, відповідачка виїхала з квартири за невідомою позивачу адресою і будь-яких стосунків з ним не підтримує. Позивач залишився проживати у вказаній квартирі, користувався речами побуту, які були придбані сторонами за час шлюбу. Жодних заперечень зі сторони колишньої дружини щодо наявності у нього прав на квартиру та спільно придбані речі не було. Донька сторін мешкала окремо зі своєю родиною і будь-яких прав на користування квартирою не заявляла. Жодних перешкод у користуванні і володінні квартирою позивачу не створювалось, його право спільної сумісної власності не порушувалось, він не мав жодних підстав для ініціації вирішення даного питання шляхом звернення до суду. На початку літа 2021 року донька сторін [PERSON] разом зі своїм чоловіком, у відсутність позивача змінили замки на вхідних дверях в квартиру, виставили його особисті речі на поріг і, мотивуючи відсутністю у нього права власності на квартиру, позбавили його можливості користуватись нерухомим майном. У зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з вимогою про поділ майна подружжя та визнання за ним права власності на частку квартири. Також вказує, що після придбання квартири він документів та звітів щодо оформлення майна від дружини не вимагав та був впевнений, що квартира незалежно від змісту договору, належить йому та дружині порівну. Працюючи офіційно тривалий час та заощаджуючи кошти на придбання житла, позивач більшу частину коштів під час придбання квартири вніс за рахунок власних заощаджень, іншу частину сторони внесли за рахунок спільно заощаджених коштів і частково за рахунок коштів, що були надані їм з продажу майна родичів дружини. При цьому під час оформлення договору купівлі-продажу 2/3 частки спірної квартири були оформлені на доньку сторін без узгодження з позивачем. Вважає, що незважаючи на те, що 1/3 частка квартири була зареєстрована за відповідачкою, ця частка є спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з цим він має права вимагати визнання за ним права власності на половину цієї частки, тобто на 1/6 частку спірної квартири.\~ Ухвалою суду від 23.11.2022р. підготовче провадження у справі було закрито, справа призначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Нінчук-Худякова О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у зміненій позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не прибули, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись за зареєстрованим місцем проживання, а також відповідач - через оголошення на офіційному сайті Судової влади України. Відзиву на позов та заперечень від вказаних учасників не надходило. Неодноразові судові відправлення, адресовані відповідачці та третій особі, були повернуті до суду з позначкою, що адресат відсутній за вказаною адресою. При цьому, згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення повістки є, зокрема: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд вичерпав усі процесуальні можливості для повідомлення відповідачки та третьої особи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду. На підставі викладеного, суд вважає можливим провести судовий розгляд у відсутність відповідачки, відповідно до ст.280 ЦПК України, у заочному порядку, а також у відсутність третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2000р., який розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.04.2017р., яке набрало законної сили 04.05.2017р. (арк.8-10). Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , яка на даний час досягла повноліття (арк.10). Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим\~27.06.2002р.\~приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М.В., реєстровий №1178, відповідачка [PERSON] , яка діяла особисто та від імені неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , як законний представник, уклала вказаний договір з [PERSON] та [PERSON] про придбання у свою власність 1/3 частини квартири [ADDRESS] , та у власність [PERSON] 2/3 частини вказаної квартири. Житлова площа квартири 17,7 кв.м. Продаж була здійснена за 11385 грн. (арк.77-78). Згідно з даними технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , загальна площа квартири становить 29,0 кв.м., житлова 17,7 кв.м. (арк.131-132). Інформація про право власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно станом на 27.05.2021р. відсутня (арк.11). Згідно із Звітом про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомості 1-кімнатної квартири площею 29,0 кв.м. на 8-му поверху 9-поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , ринкова вартість вказаної квартири станом на 18.10.2022р. становить 433608,00 грн.(арк.130-150). Згідно з інформацією, яка міститься в Акті про фактичне проживання, який складено 20.10.2022р. мешканцями будинку [ADDRESS] , а саме [PERSON] (квартира [ADDRESS] ), [PERSON] (квартира [ADDRESS] ), [PERSON] (квартира [ADDRESS] ), [PERSON] фактично постійно мешкав у квартирі [ADDRESS] вказаного будинку з червня 2002 року по квітень 2021 року (арк.151). Відповідно до даних, які містяться у довідці про доходи №27 від 29.09.2022р. та у трудовій книжці позивача, [PERSON] у період 1996 рік -вересень 2002р. працював на ВП ЗМЗ ім. Омельченка ВІ АТ «МоторСіч» та отримував дохід у вигляді заробітної плати (арк.152-156). В судовому засіданні свідок [PERSON] мати позивача, пояснила, що сторони до одруження у 2000 році, жили разом приблизно півтори роки. Увесь час спільного проживання подружжя, [PERSON] працював, заощаджував гроші. У 2002 році подружжя купило спірну квартиру приблизно за 4000 доларів США, з яких 1800 доларів США надав [PERSON] . Сторони почали проживати у вказаній квартири, вели спільне господарство. У 2017 році вони розлучились, але продовжили жити разом у квартирі. Потім відповідачка уїхала, а позивач залишився жити у квартирі. У квітні 2021 року, поки він був на роботі, його донька замінила замки на вхідній двері квартири та більше його у квартиру не пускає. Де наразі перебуває відповідачка їй не відомо. З онукою, яка у даній справі є третьою особою, спілкується досить рідко, коли вона їй сама телефонує. Свідок [PERSON] двоюрідний брат позивача в судовому засіданні пояснив, що сторони одружились у 2000 році. В 2002 році вони придбали квартиру у будинку [ADDRESS] . Як до укладання шлюбу, такі і після укладання шлюбу позивач працював, заощаджував кошти, які зберігав у нього. Перед покупкою квартири він забрав у нього заощаджені гроші, приблизно 2000 доларів США. Також йому відомо, що сторони у 2017 році розлучились, але продовжили жити разом у спірній квартирі. Приблизно у 2019 році відповідачка поїхала до Польщі, після цього між ними припинились шлюбні відносини. Позивач залишився проживати у квартирі, яку сторони купили у шлюбі, та мешкав там до 2021 року, а саме до того часу, як між ним та його донькою стався конфлікт. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з 2007 року працює з [PERSON] на одному підприємстві, вони знайомі тривалий час. Крім того, з травня 2019 року вона стала його сусідкою, оскільки він мешкав у будинку, в який вона переїхала, а саме [ADDRESS] . Він проживав у квартирі поверхом нижче її квартири. У спірній квартирі він мешкав до весни 2021 року, потім через конфлікт з донькою, його виселили з вказаного помешкання. Відповідачку не знає. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд виходить з того, що відповідно до п.4 Прикінцевих і\~перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.\~Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із п.1\~Прикінцевих положень Сімейного кодексу України\~цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності\~Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що квартира\~ [ADDRESS] , частка якої є предметом спору в цій справі, була придбана 27.06.2002р., тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, під час вирішення питання про набуття права власності на зазначену квартиру,\~суд вважає необхідним застосувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України «Про власність» від 07.02.1991 №697-XII (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст.86, 128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в\~\~ Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються\~\~ Законом\~\~ України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.\~ Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення\~\~ ними\~\~ цього\~\~ права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно з\~ст.22 КпШС України\~майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. \~Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ст.24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. \~Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. \~Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Крім того, при вирішенні спору в частині поділу спільного сумісного майна сторін як подружжя, враховуючи, що цей спір виник після 01.01.2004р, суд вважає необхідним застосувати норми ЦК України 2003р. та СК України 2003р. Так, згідно з ст.69-71 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню. Суд виходить з того, що за загальними засадами регулювання сімейних відносин шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, що включає в себе їх рівність і у майнових відносинах.\~Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У сімейному законодавстві як на час придбання спірної квартири (27.06.2002р.) діяла, так і на даний час діє презумпція спільності майна подружжя, в силу якої набуте за час шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що один із них не мав самостійного заробітку (доходу). Спростувати цю презумпцію може той із подружжя, який оспорює поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, надавши відповідні докази, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Так, суд вважає встановленим та доведеним, що придбана відповідачкою [PERSON] за договором купівлі-продажу від 27.06.2002р. 1/3 частка квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана в період шлюбу сторін та в інтересах родини. Саме по собі укладання та підписання договору [PERSON] про купівлю 1/3 частки квартири на своє ім`я в період шлюбу, не спростовує презумпцію належності її до спільної сумісної власності сторін. При цьому, як встановлено судом, на момент придбання спірної частки квартири сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. Квартира була придбана з метою покращення житлових умов їх сім`ї. З моменту придбання та до моменту припинення шлюбних відносин між сторонами квартира використовувалась саме для спільного проживання їх сім`ї, позивач проживав у вказаній квартирі і після припинення шлюбних відносин сторін, а саме до квітня 2021 року. Жодних договорів про визначення порядку користування квартирою в цілому або 1/3 часткою квартири між сторонами не укладалось. Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не довіряти яким у суду немає підстав, оскільки вони є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими дослідженими судом письмовими доказами та не спростовані відповідачкою та третьою особою. При цьому, як вже зазначалось, за змістом сімейного законодавства, навіть відсутність у одного із подружжя з поважних причин самостійного доходу само по собі не виключає право спільної сумісної власності подружжя на придбане ними в період шлюбу майно. Також суд враховує, що за змістом договору купівлі-продажу від 27.06.2002р. в ньому не зазначено, що 1/3 частка квартири придбана за особисті грошові кошти [PERSON] та саме в її особисту власність. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна частка квартири була придбана відповідачкою за рахунок її особистих заощаджень, суду не надано. Отже, суд вважає 1/3 частку спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , оскільки, як вже зазначалось вище, вона була придбана ними в період шлюбу, коли сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, квартира придбана за спільним рішенням сторін та в інтересах сім`ї, і саме з цією метою використовувалась ними з моменту придбання і до моменту припинення шлюбних відносин між сторонами, а також відповідачем до квітня 2021 року. Інші 2/3 частини спірної квартири придбані у власність [PERSON] та не є предметом даного спору. Також суд вважає, що 1/3 частка спірної квартири належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні, передбачених ч.2,3 ст.70 СК України, суд не встановив. Також суд виходить з того, що квартира є неподільною, позивач вимог про отримання грошової компенсації замість своєї частки на даний час не заявляє. Тому, розглядаючи справу відповідно до ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про визнання за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 ідеальну частку від 1/3 частки спірної квартири, що становить 1/6 частку квартири. На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю.

Outcome: approved