Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

Позивач ТзДВ СК «Альфа-Гарант» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.02.2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями Шевролет д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та Опель д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Автомобіль Опель був застрахований у ТзДВ СК «Альфа-Гарант» відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту від 30.07.2018 року. Власнику автомобіля Опель було виплачено страхове відшкодування у розмірі 29005, 64 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у зв`язку з чим позивач звернувся до Страхової компанії із вимогою про виплату страхового відшкодування. 21.10.2021 року ПАТ НАСК «Оранта» було виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 16690, 65 грн. Розмір відшкодування було зменшено на суму коефіцієнту фізичного зносу відповідно до ст.. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані із відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, після виплати страхового відшкодування залишилася невідшкодованою сума у розмірі 12314, 99 грн. Оскільки відповідач добровільно не сплачує грошові кошти, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування шкоди грошові кошти у розмірі 12314, 99 грн. та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Страхової компанії підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 28.02.2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями Шевролет д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та Опель д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Автомобіль Опель був застрахований у ТзДВ СК «Альфа-Гарант» відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту від 30.07.2018 року. Власнику автомобіля Опель було виплачено страхове відшкодування у розмірі 29005, 64 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 16.04.2019 року. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована у ПАТ НАСК «Оранта» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у зв`язку з чим позивач звернувся до Страхової компанії із вимогою про виплату страхового відшкодування. 21.10.2021 року ПАТ НАСК «Оранта» було виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 16690, 65 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 21.06.2019 року та від 05.10.2020 року. Розмір відшкодування було зменшено на суму коефіцієнту фізичного зносу відповідно до ст.. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані із відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, після виплати страхового відшкодування залишилася невідшкодованою сума у розмірі 12314, 99 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 4 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Згідно із п.п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Частиною 1 статті 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Частиною 1 статті 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно із вимогами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов"язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи викладене вище, встановлені у справі обставини, той факт, що відповідач добровільно не бажає відшкодувати завдану шкоду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Страхової компанії є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню у рахунок відшкодування шкоди грошові кошти у розмірі 12314, 99 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved