Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Процесуальні дії по справі: [PERSON] звернулася до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовом до [PERSON] , за змістом якого просить: - визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на ѕ частини будинку [ADDRESS] . 17.02.2022 суд у порядку ч.6 ст. 187 ЦПК України звернувся до виконавчого органу Оліївської селищної ради Житомирського району Житомирської області з метою отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] . 12.05.2022 та 23.05.2022 суд у порядку ч.6 ст. 187 ЦПК України повторно звернувся до виконавчого органу Оліївської селищної ради Житомирського району Житомирської області з метою отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] . 23.05.2022 за вх. №ЕП-560 та 24.05.2022 за вх № ЕП-567 на адресу суду від Оліївської селищної ради Житомирського району Житомирської області надійшов лист, згідно якого гр. [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Водночас зазначено, що персональні дані в картотеці реєстраційного органу Оліївської сільської ради стосовно [PERSON] відсутні. Ухвалою від 26.05.2022 суд позовну заяву [PERSON] залишив без руху та надав позивачу строк для усунення виявлених недоліків. 22.06.2022 позивач на виконання вимог ухвали від 26.05.2022 надала докази усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою від 27.06.2022 суд позовну заяву [PERSON] прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі. Постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. 25.07.2022 за вх. №3295 від представника позивача адвоката Яницької М.В. надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить: визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] Ухвалою від 25.07.2022, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 25.07.2022 суд прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, яку розцінив як заяву про зміну предмета похзову в порядку ст. 49 ЦПК України. Даною ухвалою суд також відклав розгляд справи на 17.08.2022. Ухвалою від 17.08.2022, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 17.08.2022 суд закрив підготовче засідання та призначив розгляд справи по суті на 22.09.2022. Ухвалою від 22.09.2022, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 22.09.2022 суд відклав розгляд справи по суті на 27.10.2022. Ухвалою від 27.10.2022, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 27.10.2022 суд відклав розгляд справи по суті на 14.11.2022. 14.11.2022 справа не розглядалась у зв`язку з перебуванням судді Лось Л.В. в нарадчій кімнаті по іншій справі. Наступний розгляд справи призначений на 29.11.2022 о 12 год. 00 хв. Ухвалою від 29.11.2022, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 29.11.2022 суд відклав розгляд справи по суті на 14.12.2022. Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 26.02.2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує що у 2006 році вона з чоловіком (відповідачем) почали займатись оформленням документів на земельну ділянку та всіма дозвільними документами на початок будівництва за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що кошти на будівництво з чоловіком відкладали разом. 04.07.2006 року позивач оформила позику на індивідуальне житлове будівництво у розмірі 50000,00 грн. під забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку надала нерухоме майно, що належить позивачу на праві приватної власності, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (що стверджується кредитною угодою №426 від 04.07.2006). Позивач вказує, що постійно працювала та має безперервний трудовий стаж з 1999 року. Чоловік час від часу працював. Зазначає, що рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 08.02.2021, у справі №293/1979/19 шлюб між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) розірвано. Уподальшому 02.09.2020 відповідач зареєстрував за собою право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позивач доводить, що намагалася з відповідачем мирним шляхом вирішити питання про поділ майна, проте не вдалося. Вказує, що житловий будинок [ADDRESS] являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу у рпорядку ст. 70 СК України. За вказзаних обставин, оскільки відповідач добровільно не бажає врегулювати спір та поділи спільне майно, позивач за захистом свого порушеного права звернулась до суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, ззаначених у позовній заяві з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Просила задовольнити позов та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, оскільки доводить, що спірний будинок будувався саме за його кошти. Зазначив, що постійно працював за кордоном, однак докази цього у нього відсутні. Разом з тим відповідач не заперечив, що позивач під час спільного проживання до розірвання шлюбу вела господарство, доглядала за дітьми. Крім того заперечив той факт, що позивач брала кредит саме під будівництво спірного об"єкту нерухомості. Також відповідач доводить той факт, що значну частину коштів у будівництво вклав спільний син подружжя [PERSON] . Відповідач просив відмовити у задоволені позову. Письмового відзиву на позовну заяву відповідач у порядку ст. 178 ЦПК України не подав у строк, встановлений судом. В ході розгляду справи, суд у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду. У судовому засіданні від 14.12.2022 відповідно до ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин 26.02.2000 виконкомом Вільської сільської ради було зареєстрований шлюб за актовим записом №1 між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), який рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.02.2021 розірвано (а.с.15). Від вказаного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.09.2022 (а.с.13) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.01.2010 (а.с.14). Позивач доводить, що з 2006 року вони з чоловіком (відповідачем) почали займатись оформленням документів на земельну ділянку та всіма дозвільними документами на початок будівництва за адресою: [ADDRESS] 04.07.2006 року позивач (позичальник) уклала з КП "Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі" Житомирської обласної ради кредитну угоду № 426 , відповідно до п. 1.1. якого "Фонд" надає відповідно "Положення про надання та погашення довгострокової пільгової позики на індивідуальне житлове будівництво" позичальнику ( [PERSON] ) пільгову позику на строк двадцять років в сумі 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч гривень) під 3 відсотки річних в гривнях за користування позикою, а позичальник зобов"язується погасити позику до 04.07.2026. Згідно п.п. 1.2 вказаної вище кредитної угоди, позика надається позичальнику під забезпечення зобов`язання нерухомим майном, а саме житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] , що на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.16-17). 10.07.2006 між КП "Обласний фонд підтримки індивідуального будівництва на селі" Житомирської обласної ради (іпотекодержатель) та [PERSON] ()позичальник, позиивач) укладений договір іпотеки, за п 2.2 якого, позивач в забезпечення своєчасного повернення позики за угодою № 426 від 04.07.2006 передала в іпотеку житловий будинок [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] . [PERSON] мала безперервний трудовий стаж з 1999 року, що стверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.19-22), а також отримувалал у період з 2009 по 2012 рік допомогу при народженні та догляду за дитиною (а.с. 24-26). В період зареєстрованого шлюбу відповідач 02.09.2020 зареєстрував за собою право власності на житловий будинок загальною площею 148,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.27). Позивач вважаючи вказаний вище будинок спільним майном, набутим подружжям під час шлюбу, звернулась з позовом до суду з метою захисту своїх порушених прав про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідач добровільно не погоджується на такий поділ. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що [PERSON] (позивач) та [PERSON] ()відповідач) перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] працювала на трьох роботах. Коли у них народився син, вони переїхали проживати до м. Житомира, але життя сімейне не склалося, оскільки відповідач, [PERSON] , чинив в сім`ї домашнє насильство, та не мав постійного доходу. Вказала що [PERSON] їздив на заробітки за кордон, та звідти привіз зароблені кошти у сумі 10 тисяч доларів, та на ці кошти придбали автомобіль, ті що залишились - витратили. Зазначила, що оскільки у [PERSON] не було офіційної роботи - [PERSON] взяла кредит на будівництво будинку під заставу бабусиного будинку, так як працювала офіційно. Коли [PERSON] народила другу дитину, кошти, які отримала, теж пішли на будівельні матеріали. Свідок [PERSON] вказала, що спірний будинок сторін будувався за кошти позивачки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що він являється сином сторін по справі. Розповів, що батько вкаладв у спірний будинок всю працю та всі кошти, а мама [PERSON] свої кошти у будівництво будинку не вкладала. Розповів, що коли навчався, то за навчання платив батько, але ці кошти на навчання йшли від імені матері. У 2020 році, по програмі, яку оплачував батько та бабуся, був за кордоном на заробітках 5 місяців, а кошти які заробив вклав у будівництво сіпрного будинку, оскільки між батьками була домовленість, що цей будинок залишиться йому та його сестрі [PERSON] . Вказав, що батько часто їздив на заробітки за кордон. Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписмаи ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів , зокрема, є визнання права. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Предметом даного спору є матеріально- правова вимога позивача до відповідача про визнання права власності на Ѕ житлового будинку в порядку розподілу спільного майна подружжя, а саме будинку що знаходиться за адресою [ADDRESS] , який побудований подружжям за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презумується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі\~\~№ 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року\~\~у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі\~\~№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 127/18349/20. Аналогічне визначення спільної сумісної власності подружжя викладено і в ч.3\~ст. 368 ЦК України\~- майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Визначальним принципом виникнення у особи (осіб) такого права та підставою його набуття є факт перебування осіб у шлюбі. Як було встановлено судом [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2000 року, який був зареєстрований виконкомом Вільської сільської ради, актовий запис №1. Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 08.02.2021 (а.с.15), яке набрало законної сили 11.03.2021 року, вказаний шлюб між сторонами було розірвано. Тобто сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та вели спільне господарство у період з 26.02.2000 по 11.03.2021. За час вказаного шлюбу сторонами спільно було набуто, зокрема, нерухоме майно, а саме будинок за адресою: [ADDRESS] , яке позивач бажає поділити, визнавши за нею право власності на 1/2 частину цього будинку, оскільки всі правовстановлюючі документи на будинок та дозвільні документи на будівництво було оформлено лише на відповідача та знаходяться у відповідача. З`ясувавши джерело і час придбання спірного житлового будинку, суд дійшов висновку висновку, що подружжям було побудовано будинок за адресою [ADDRESS] за спільні кошти, адже чинним законодавством презумується право спільної сумісної власності подружжя на набуте подружжям майно в інтересах сім`ї та вказаний об"єкт нерухомості є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зворотнього відповідач не довів та жодних належних, допусимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був побудований виключно за його власні кошті в ході розгляду справи не надав. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч.1\~ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Таким чином,\~враховуючи,\~що спірний\~будинок набутий\~сторонами за\~час шлюбу,\~тобто є\~об`єктом\~спільної сумісної\~власності подружжя\~сторін,\~ суд\~дійшов \~висновку про\~його поділ\~між сторонами,\~виходячи з\~правил рівності\~часток подружжя\~в спільному\~майні,\~виділивши у\~власність за\~позивачем та\~відповідачем по\~1/2\~частини будинку,\~що відповідає вимогам Сімейного та Цивільного кодексів України. Разом з тим суд не вважає належним та допустими доказом того, що спірний будинок будувався за кредитні кошти позивача, отримані на підставі кредитної угоди № 426 від 04.07.2006, оскільки позивач не надала первинних документів, які б вказулали на отримання кредиту (платіжне доручення, розписка про отримання коштів тощо), не надано позивачем і первинних документів на підтвердження погашення зазначеного кредиту. Тому суд не може розцінювати зазначений договір як беззаперечний доказ того, що позивач отримала кредит та на вказані кошти здійснювала будівництво. Водночас суд зауважує, що відповідач жодними належними та допустими доказзами не спростував презумцію належності спірного нерухомого майна сторона на праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того суд не розцінює покази свідків такими, які б вказували, що спірний об"єкт нерухомості є приватною власністю одного із подружжя та таким, що побудований одним із подружжя за його власні кошти. Відповідно до норм закріплених у\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За вказаних фактичних обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та заявленими у відповідності до норм чинного законодавства та підлягаєть задоволенню. Розподіл судових витрат. В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved