Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до Дочірнього підприємства «Санаторій «Україна» Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позивач вказує, що з 01 листопада 2017 року по 31 серпня 2020 року працювала в ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на посаді сестри медичної з масажу. 31 серпня 2020 року була звільнена з ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України. За період роботи на вказаному підприємстві заробітна плата відповідачем виплачувалась нерегулярно, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Відповідно до розрахункового листа за серпень місяць 2020 року заборгованість відповідача по заробітній платі на день звільнення склала 8 398 грн. 57 коп. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не: рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Крім того, позивач вказує, що мала право на отримання невиплаченої їй заробітної плати у день свого звільнення. З вини відповідача - ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» вона не отримала свою заробітну плату у розмірі 8 398 гривень 57 копійок, у зв`язку з чим вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 01 вересня 2020 року. [PERSON] зазначає, що її середньоденна заробітна плата відповідно до розрахунку (4682,00+4682,00 : 39 днів) становить: 240 грн. 10 коп. Отже, період прострочення розпочався наступного після звільнення дня, тобто 01 вересня 2020 року та включно по 7 червня 2021 року (звернення з заявою до суду) становить 192 робочих дня, з яких: у вересні 2020 року 22 дні; у жовтні 2020 року 21 день; у листопаді 2020 року 21 день; у грудні 2020 року 22 дня; у січні 2021 року 19 днів; у лютому 2021 року 20 днів; у березні 2021 року 22 дні; у квітні 2021 року 22 дня; у травні 2021 року 19 днів, до 7 червня 2021 4 дні. Таким чином, сума середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні становить 46 099 грн. 20 коп., з розрахунку 240 грн. 10 коп. (середньоденна заробітна платня) х 192 робочих дня. При цьому, внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільнені з позивачем ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» було заподіяно [PERSON] моральну шкоду такими діями, які вимагали від останньої додаткових зусиль для організації свого життя, а саме пошуку нової роботи та можливості прогодувати свою сім`ю. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, позивач просить врахувати строк затримки розрахунку при звільненні, розмір заборгованості підприємства перед нею, глибину фізичних та моральних страждань позивача, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» у вигляді одноразового відшкодування в сумі 30 000 гривень. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі - 8 398 грн. 57 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2020 року по 07 червня 2021 рік у розмірі 46 099 грн. 20 коп., моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень, судові витрати у розмірі сплаченого судового збору. У судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності., позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, правом на подання відзиву не скористався, про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином, через оголошення на сайті «Судова Влада України», а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] позивач прийнята на посаду сестри медичної з масажу дочірнього підприємства «Санаторій Україна» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровиця» згідно наказу від 23.10.2017 № 46-к, 31.08.2020 [PERSON] звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 24-к від 31.08.2020. Із копії розрахункового листа ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофздоров» за липень 2020 року [PERSON] нараховано до виплати 2 274 грн. 80 коп., загальний оподаткований дохід - 2 590 грн. 83 коп.; за серпень 2020 року: до виплати 4 598 грн. 30 коп., загальний оподаткований дохід - 5 712 грн. 17 коп., з яких оплата відпустки - 2 063 грн. 86 коп., оплата за погодинним тарифом - 3 648 грн. 31 коп. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 11.05.2021 на ім`я Директора ДП «Санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровиця» Чаплоуцького С.Г., в якій позивач вказує, що вона працювала в ДП санаторій «Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на посаді медичної сестри з масажу, була звільнена з посади 31 вересня 2020 року в зв`язку з виходом на пенсію. На час написання заяви повного та остаточного розрахунку по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку не здійснено. У відповідності до ст. 117 КЗпП, якщо роботодавець зі своєї вини вчасно не розрахувався із звільненим працівником, то він зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Зазначає, що у разі не виплати належних їй коштів, буде вимушена вирішувати питання у судовому порядку. Відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, лист [PERSON] Чаплоуцькому С. Г. було отримано 19.05.2021 за довіреністю. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Слід також зауважити, що відповідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджено наказом від 29.07.93 року № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 241-1 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід зазначити, що у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» в якому судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовної заяви в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із наступного. Відповідно до абзацу 3 ч. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок) у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із абзацом 3 ч. 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Позивачем надано розрахункові листи за липень-серпень 2020 року, з яких вбачається, що позивач отримувала заробітну плату, а тому наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за два календарні місяці, виходячи із посадового окладу не є вірним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення заяви в цій частині та розраховує середньоденну заробітну плату позивача, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи: 5 712, 17+2590,83=8303:39=212, 90*192=40 876 грн. 80 коп. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з положеннями статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Кінцевою метою будь-якого звернення до суду є відновлення порушеного права та відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями. Саме відновлення справедливості та принаймні мінімальну компенсацію за втрати, яких зазнав потерпілий, і можна вважати основною метою судового процесу та права як соціального регулятора в цілому. Але перед тим, як визначитися із компенсацію, цілком очевидно, треба чітко встановити розмір реально нанесеної шкоди. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому доведенню підлягають : наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини останнього в заподіянні шкоди. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача, який дійсно зазнав стресу, порушення нормального способу життя у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні. Тому відшкодування моральної шкоди у сумі 2000 грн., на думку суду, буде відповідати вимогам розумності та справедливості, і за даних конкретних обставин не може вважатися ні заниженою, ні завищеною чи надмірною. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд звертає увагу, що за подання до суду позовної заяви про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивачем були понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial