Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 2013 року вона проживала з відповідачем у незареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Однак на протязі останніх двох років сімейне життя між нею та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до жінки, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає їхня дитина, що тяжким чином впливає на його психічний стан та кожен раз спричиняє мені душевні страждання. Позивачка неодноразово пропонувала відповідачу зареєструвати шлюб, але навіть після народження сина [PERSON] відповідач, посилаючись на різні обставини, уникав бесіди про шлюб або в категоричній формі відмовлявся одружитися, через що їхні стосунки почали втрачати повагу та взаєморозуміння. Крім того, у відповідача склались вкрай негативні стосунки з батьками позивачки, відповідач постійно перешкоджав у спілкуванні бабусі та дідуся з онуком. 17.03.2017 позивачка та відповідач склали заяву для медичної установи про те, що проживають спільною сім`єю та перебувають у цивільному шлюбі, який органами державної реєстрації актів цивільного стану не зареєстрований. У лютому 2020 року позивачка придбала у власність квартиру у Подільському районі в м. Києві, куди планували переїхати разом із відповідачем, але відповідач відмовився це зробити та повідомив, що не бажає більше проживати із позивачкою, а також що їх спільний син [PERSON] буде проживати разом із батьком. Після цього дитина залишилася проживати разом із позивачкою та її матір`ю, а також є зареєстрованою за адресою [ADDRESS] . При цьому дитина повністю перебуває на утриманні позивачки, яка має віддалену постійну високооплачувану роботу, у своїй власності має декілька квартир, проінвестувала грошові кошти ще в одну квартиру, повністю забезпечує себе та дитину, приймає безпосередню участь у вихованні та розвитку свого сина [PERSON] . Разом із цим, позивачка не перешкоджає відповідачу у побаченнях із сином, всіляко сприяє цьому, надаючи можливість спілкуватись через відеозв`язок, на вихідних дозволяє відповідачу забрати сина до себе, а також постійно супроводжує відповідача із сином на прогулянках. Однак, враховуючи ту обставину, що відповідач не регулярно надає кошти на потреби дитини, є підстави вважати, що відповідач і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання дитини, тобто сплати аліментів. Ураховуючи наведене, позивачка просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю та стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2021 справу передано у провадження судді Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 12.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 24.06.2021 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він заперечив щодо позовних вимог, зазначивши, що з 2014 року по 2018 рік позивачка та відповідач проживали в квартирі, яку орендував відповідач, за адресою [ADDRESS] . У 2017 році позивачка придбала квартиру у м. Ірпінь, яку зареєструвала на себе. Водночас, з дня придбання квартири відповідач робив у ній ремонт, завозив побутові матеріали, наймав бригаду для ремонту, а також допомагав та контролював всю роботу. У 2018 році, на сьомому місяці вагітності позивачка переїхала проживати до своїх батьків, мотивуючи це тим, що на орендованій квартирі на той час було відсутнім гаряче водопостачання. Відповідач не зміг вмовити позивачку бути поряд із ним та не переїжджати. Батьки та бабуся позивачки дуже хотіли, щоб вона проживала з ними, а тому після народження дитини позивачка разом із дитиною переїхала до батьків. Відповідач також переїхав до батьків позивачки та почав проживати разом із ними, незважаючи на всі труднощі проживання в одній квартирі з родичами позивачки. Після закінчення ремонту, з січня 2019 року сторони почали знову проживати разом із дитиною вже у новій квартирі у м. Ірпінь. При цьому відповідач зазначає, що з 2014 року, тобто з моменту проживання його з позивачкою, він орендував та сплачував житло, сплачував комунальні платежі, сплачував сумісні відпустки за кордоном. В квартирі, яка знаходилась в м. Ірпінь, відповідач повністю робив ремонт (наймаючи бригаду робітників та особисто допомагаючи їм робити ремонт по ночах після роботи), купував меблі та побутову техніку. Після переїзду на нову квартиру відповідач самостійно повністю сплачував комунальні платежі, з дня народження дитини купує сину все необхідне, в тому числі надає для цього грошові кошти позивачці, сплачує медичну страховку та безпосередньо приймає участь у житті дитини, сплачує відпустки за кордоном Крім того, відповідач заперечив твердження позивачки про те, що він заперечував спілкуванню сина з будь якими родичами позивачки. Більше того, коли родичі позивачки дуже бажали щоб вона проживала з ними, щоб більше проводити часу з дитиною, відповідач не заперечував проти цього та надав згоду на тимчасове знаходження в гостях у родичів. Таким чином, вказуючи на те, що жодне твердження позивачки не підтверджено належними та допустимими доказами, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 24.06.2021 до суду також надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на ті ж обставини, що наведені ним у відзиві на первісний позов. 19.07.2021 представником позивача адвокатом Травянко О.І. подано до суду відповідь на відзив, суть якої в загальному зводиться до того, що доводи відповідача не підтверджені належними доказами. Крім того, представником окремо зазначено, що вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів обґрунтовується виключно зобов`язаннями відповідача як батька, передбаченими Сімейним кодексом України. 21.07.2021 представником Травянком О.І. подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. 09.08.2021 до суду від представника [PERSON] - адвоката Косицької В.Ю. надійшли відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву та письмові заперечення на відповідь на відзив. 11.08.2021 від представника [PERSON] - адвоката Травянка О.І. надійшли письмові заперечення на відповідь за зустрічною позовною заявою. 30.11.2021 представником третьої особи по справі - Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надано до суду висновок органу опіки та піклування від 19.10.2021 щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] . Ухвалою суду від 14.12.2021 задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом та витребувано письмові докази від Головного управління ДПС у Житомирській області. 14.12.2021 представником Косицькою В.Ю. надано до суду письмові пояснення по справі. 31.01.2022 до суду надійшли витребувані судом докази від Головного управління ДПС у Житомирській області на виконання ухвали суду від 14.12.2021. 18.02.2022 представником відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокатом Косицькою В.Ю. подано заяву про відвід судді Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 18.02.2022 у задоволенні такої заяви відмовлено. 19.07.2022 представником Косицькою В.Ю. подано до суду заяву про проведення підготовчого засідання у справі за відсутності відповідача за первісним позовом та його представника. Крім того, представником подано письмові заперечення щодо витрат на правничу допомогу позивача за первісним позовом, у якому вона заперечила щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат на правничу допомогу у розмірі 56000 грн., вказуючи на те, що така сума витрат є необґрунтованою, неспівмірною із заявленими вимогами, завищеною та недоведеною належними доказами. 20.07.2022 представником [PERSON] - адвокатом Травянком О.І. подано до суду клопотання про долучення доказів по справі, у якому повідомлено суд про те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України [PERSON] вимушена була евакуюватись за кордон та в даний час вона разом із сином [PERSON] тимчасово проживає в Республіці Польща, орендуючи квартиру у [ADDRESS] , при цьому дитина перебуває на обліку в Генеральному консульстві України в Кракові, на підтвердження чого надано відповідні письмові докази. Ухвалами суду від 20.07.2022 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з батьком прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю та стягнення аліментів, а також закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 12.10.2022 представником [PERSON] - адвокатом Сорокіною І.В. подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - [PERSON] та його представника. У поданій заяві представник просить відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити вимоги позивача за зустрічним позовом. 20.10.2022 та 07.12.2022 до суду надійшли заяви від представника Травянко О.І. про розгляд справи за відсутності позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] та її представника. У судове засідання сторони, їх представники та представник третьої особи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. З огляду на наведене, а також враховуючи наявність в матеріалах справи вищезазначених заяв представників сторін та наданий до суду висновок органу опіки та піклування, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, з 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та від такого шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Так, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 27.07.2018, батьками [PERSON] , [INFO] , вказані [PERSON] та [PERSON] . Встановлено також, що у 2020 році спільне проживання сторін було припинене, після чого дитина залишилася проживати разом із позивачкою. Станом на день подачі позову до суду позивачка та її малолітній син проживали та були зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Вказана обставина, зокрема, підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №57115415 від 01.02.2021, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА у м. Києві. Разом із цим, як з`ясовано судом, після припинення спільного проживання між сторонами не досягнуто згоди щодо визначення місця проживання їхньої малолітньої дитини, у зв`язку з чим вони звернулися із вказаними позовами до суду. Із наявних матеріалів справи судом також встановлено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України [PERSON] разом із сином [PERSON] , [INFO] , виїхала до Республіки Польща та дитину було постановлено на облік в Генеральному консульстві України в Кракові, що підтверджується копією договору оренди житлового приміщення від 12.05.2022 та копією довідки про перебування на консульському обліку №61317/531/3-568 від 30.06.2022. Будь які відомості щодо іншого місця перебування малолітньої дитини станом на час розгляду справи в матеріалах справи відсутні. Вирішуючи доводи сторін, наведені ними в обґрунтування їхніх вимог та заперечень, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч. 6 ст. 7 СК України). Згідно з ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ (789-12) від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Таким чином, законодавством визначена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини та, відповідно, рівність прав та обов`язків дитини щодо батьків, а також те, що визначальну роль при вирішенні питань про місце проживання дітей з одним з батьків повинні відігравати найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Вони зобов`язані піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіті, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються фізичні покарання дитини батьками. Згідно із ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до положень ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Спір щодо місця проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 537/5119/15-ц. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08.07.2003, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03.12.2009). У п. 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006 суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden від 27.11.1992) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. При вирішенні спору суд, відповідно до ч .4 ст. 263 ЦПК України, бере до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 14.04.2021 у справі № 716/591/19. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У відповідності до ст. 161 СК України при вирішенні даного спору суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Із висновку Органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-8327 від 11.11.2021 вбачається, що вказаний орган опіки вирішив за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд не вбачає підстав для непогодження із висновком органу опіки та піклування, оскільки, як вбачається зі змісту висновку, він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування, Службою у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 Сімейного кодексу України була проведена відповідна робота, за результатами якої встановлено, зокрема, що [PERSON] та [PERSON] проживали фактично однією сім`єю з 2014 по 2020 роки та [INFO] у них народився син [PERSON] . З 2020 року спільне проживання [PERSON] та [PERSON] фактично припинилося та малолітня дитина залишилася проживати разом з матір`ю. В рамках розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини родина була направлена до Подільського районного у м. Києві центру соціальних служб для проведення актів оцінки потреб сім`ї та дитини, крім того, психологом Центру було досліджено психологічний та емоційний стан дитини. Під час бесіди було з`ясовано, що [PERSON] дуже тепло згадує про батька, маму та бабусю зі сторони мами, зі слів дитини, він хоче проживати разом із матір`ю. мати наполягає на проживанні сина разом із нею, але й не проти його зустрічей з батьком. Батько хоче приймати участь у вихованні дитини та цікавиться її проблемами. Умови проживання батьків відповідають належним нормам для виховання та розвитку дитини. При цьому батьки дитини [PERSON] та [PERSON] були присутніми на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Подільської РДА у м. Києві, батько повідомив, що він не заперечує щодо проживання сина [PERSON] , але його турбують погрози матері вивезти сина на постійне місце проживання за кордон. Таким чином, судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю. Мати дитини працює, має стабільний дохід, має у власності житло, в якому створені всі належні умови для нормального життя, навчання та виховання дитини. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її спільне проживання саме з матір`ю. Разом із цим, суд наголошує на тому, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи її ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.01.2022 у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21). Таким чином, проаналізувавши встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, виходячи із засад справедливості та захисту прав малолітньої дитини, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю підлягають задоволенню, тоді як зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком задоволенню не підлягають. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини, то суд вважає, що такі вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 цього Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Вирішуючи питання розміру аліментів, суд у відповідності до ч.1 ст. 182 СК України враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Суд бере до уваги, що відповідач є працездатним, має постійне місце роботи та отримує стабільний дохід, стан його здоров`я є нормальним, інших утриманців він не має. Будь-яких інших обставин, які мають істотне значення для вирішення даного спору та які б вказували на неможливість відповідача приймати участь у вихованні дитини, суду не надано. При розгляді даної справи судом також приймаються до уваги положення ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, згідно з якими розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Крім того, суд керується положеннями статті 27 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, якими передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Із урахуванням наведеного, виходячи із засад справедливості та захисту прав малолітньої дитини, а також з огляду на те, що проживання дитини визначено судом із позивачкою [PERSON] , суд вважає вірним стягнути з [PERSON] аліменти на користь позивачки на утримання їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12.04.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Представник позивача за первісним позовом [PERSON] просить покласти на відповідача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 56000 грн. Як вбачається з матеріалів справи, повноваження адвоката Травянка О.І. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії №374/10 від 26.05.1994, видане на підставі рішення Київської обласної КДКА №9 від 26.05.1994) як представника [PERSON] підтверджується ордером серії АІ №1101567 від 01.04.2021. Представництво інтересів [PERSON] здійснювалось адвокатом Травянком О.І. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги №025/21 від 16.03.2021. У пункті 4.1. цього договору сторони погодили, що гонорар виконавця (Адвокатського Бюро «Олександра Травянка») оформляється додатком до даного договору. Згідно з калькуляцією робіт по наданню правової (правничої) допомоги [PERSON] за договором №025/21 від 16.03.2021, адвокатом надано правову допомогу на загальну суму 56000,00 грн., у тому числі: ознайомлення з матеріалами, наданими клієнтом - 6750,00 грн.; аналіз нормативно правових актів - 8250,00 грн.; підготовка та направлення заяв, листів по витребуванню документів по справі - 5250,00 грн.; узгодження правової позиції з клієнтом - 3750,00 грн.; складання концепції позовної заяви, включаючи аналіз правової позиції інших учасників справи - 6000,00 грн.; технічна робота по підготовці проекту та основного змісту позовної заяви з копіями доданих до неї документів - 9000,00 грн.; підготовка, написання та відправлення відповіді на відзив - 5000,00 грн.; участь у судових засіданнях - 12000,00 грн. Водночас, суд також приймає до уваги, що 19.07.2022 представником відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвокатом Косицькою В.Ю. подано до суду письмові заперечення щодо витрат на правничу допомогу, у яких вона заперечила щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 56000 грн., вказуючи на те, що така сума витрат є необґрунтованою, неспівмірною із заявленими вимогами, завищеною та недоведеною належними доказами. З огляду на наведене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом, значимості таких дій у справі, а також кількості фактично проведених судових засідань, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом - [PERSON] на користь позивача за первісним позовом - [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом - [PERSON] на користь позивача за первісним позовом - [PERSON] підлягають стягненню понесені останньою витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved