Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з [PERSON] 72313,07 грн. у відшкодування матеріального збитку в порядку регресу та судові витрати. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач посилається на те, що 11 серпня 2019 року з вини відповідача [PERSON] сталась ДТП, за його керування автомобілем марки «ГАЗ-33022», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , в якій відповідач допустив зіткнення правою передньою частиною керованого ним автомобіля марки «ГАЗ-33022», реєстраційний номер [NUMBER] з передньою частиною автомобіля марки «Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] , на смузі руху останнього. Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2021 року [PERSON] визнано винним за ч.2 ст. 286 КК України. Згідно страхового полісу № АМ/9850327 від 12 лютого 2019 року автомобіль марки «ГАЗ-33022» є забезпеченим транспортним засобом із встановленим розміром страхового відшкодування 100 000,00 грн., франшиза 2 000,00 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована, позивач сплатив страхове відшкодування в розмірі 72313,07 грн. власнику автомобіля марки «Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER] . Посилаючись на положення ч.1 ст.1191 ЦК України, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. 14.12. 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача - адвокат Андрухов Д.Г. просив у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення заборгованості на підставах викладених у цьому відзиві на позов. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 14 жовтня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант' до [PERSON] про стягнення заборгованості. Від позивача надійшла заява про розгляду справи за відсутності їх представника, позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі. Від представника відповідача разом із відзивом подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Фактичні обставини встановленні судом. Судом встановлено, що спірні правовідносини, що склалися між сторонами у зв`язку з виплатою страхового відшкодування за полісом № АМ/9850327 від 12 лютого 2019 року врегульовані нормами Закону України № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Статтею 1 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України вказано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Дорожньо-транспортна пригода, в якій було завдано шкоду [PERSON] мала місце 11 серпня 2019 року, за фактом скоєння якої було відкрито кримінальне провадження № 185/10022/19. Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2021 року відповідача [PERSON] визнано винним за ч.2 ст. 286 КК України (а.с.5-10). 14 серпня 2019 року до ТДВ СК "Альфа-Гарант" звернувся власник пошкодженого транспортного засобу марки «Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого. 09 вересня 2019 року [PERSON] надав до ТДВ СК "Альфа-Гарант" заяву про виплату страхового відшкодування. Відповідно до положень частини другої пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Розмір матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу марки «Opel Astra», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] пошкодженням його автомобіля становить 134 725,03 грн., що підтверджується висновком експерта № 86/19 від 02 жовтня 2019 року та висновком експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження № 61-R/92/6/0819 від 05 серпня 2021 року. При цьому вартість відновлювального ремонту складає 459 446,81 грн., а отже є економічно необґрунтованим. Матеріальний збиток дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент перед ДТП. Отже даний транспортний засіб є фізично знищеним. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 травня 2022 року з ТДВ СК "Альфа-Гарант" на користь [PERSON] стягнуто в рахунок страхового відшкодування 70 313,07 грн., а також витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 2 000,00 грн. (справа № 185/3771/21). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 травня 2022 року по цивільній справі № 185/3771/21 було стягнуто з ТОВ «СК «Альфа-Гарант» відшкодування по вищезазначеному ДТП з урахуванням та в рамках умов договору страхування(страхового полісу), в межах страхового ліміту та з урахуванням франшизи. Стаття 27 Закону України "Про страхування" та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією. При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначене статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес. Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою. В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні. Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, а регрес - статтею 1191 ЦК України. При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика. При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання. У деліктному зобов`язанні право вимоги до винної особи у особи, що відшкодувала шкоду потерпілому, виникає в порядку статті 1191 ЦК України. У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію. За приписами статті 253 цього ж Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому згідно із частиною першою статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). Оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце 11 серпня 2019 року, отже строк позовної давності тривалістю у три роки починає перебіг саме з 11 серпня 2019 року і спливає 11 серпня 2022 року . Однак, пори вищевикладене, позивач звернувся до суду з позовом 31 серпня 2022 року шляхом направлення позовної заяви засобами поштового зв`язку, тобто після спливу строків позовної давності. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки строк позовної давності на момент подачі позову до суду сплив і про його застосування було заявлено стороною у спорі, тому, з підстав передбачених ч.4, ч.5 ст.267 ЦК України, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Питання про судові витрати, суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed