Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - Позивач) звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради з позовом про визнання права власності. Позов мотивований наступним. 29.11.1947 року бабка позивача [PERSON] придбала флігель, розташований за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса) у гр. [PERSON] . Дане місце було виділене [PERSON] Запорізьким відділом Комунального господарства за договором від 04.07.1939 року. Згідно з умовами даного договору [PERSON] прийняла на себе зобов`язання збудувати на даній ділянці житловий будинок. Такий житловий будинок було побудовано та прийнято в експлуатацію в 1961 році на ім`я саме забудовника [PERSON] , оскільки саме з нею було укладено договір про забудову, незважаючи на те, що і флігелем і будинком користувалася родина бабки позивача з 1947 року. Будинок прийнято в експлуатацію під адресою: [ADDRESS] . З 1947 року у зазначеному будинку проживали члени родини позивача - бабка з дідом, потім мати позивачки з родиною. [PERSON] померла [INFO] . Спадщину після її смерті ніхто не прийняв та не оформив, проте мати позивачки її фактично прийняла, оскільки проживала разом із бабкою та не заявляла про відмові від прийняття спадщини. Інших спадкоємців, крім матері позивачки не було. Правовстановлюючий документ втрачено. Мати позивача, [PERSON] - померла [INFO] . Позивачка зазначає про те, що вона прийняла спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР, оскільки спільно проживала з матір`ю та вступила в володіння спадковим майном, зокрема, зазначеним будинком. Інших спадкоємців після смерті матері крім позивачки немає. На даний час в будинку зареєстровані та проживають позивачка та її чоловік [PERSON] , також в будинку без реєстрації мешкає син позивачки [PERSON] . В 2019 році позивачка звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В. з метою оформити спадщину. Постановою від 19.04.2019 року нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії через відсутність документів, що посвідчують право власності. З посиланням на те, що [PERSON] набула права власності на вищезазначений будинок в силу приписів ст. 181 ЦК УРСР 1922 року (який діяв в 1947 році), а після її смерті її донька [PERSON] в силу ст. 429 ЦК УРСР 1922 року є такою, що прийняла спадщину, після смерті якої позивачка в силу ст. 549 ЦК УРСР 1963 року є такою, що прийняла спадщину, просила суд встановити факт набуття права власності [PERSON] на флігель, розташований за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса) та визнати за позивачем право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який позначено на плані літ. Б-1. та допоміжні будівлі та споруди: сараї, позначені на плані літ. «Г-1», «А-1», «а-1», водогін, позначений на плані «+», паркан, позначений на плані «№1». Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач вимоги позову не визнає в повному обсязі, просить відмовити в їх задоволенні з посиланням на те, що [PERSON] , бабка Позивача, яка померла [INFO] , не набула у встановленому законом порядку права власності на флігель, розташований за адресою: [ADDRESS] (яке в подальшому, після змін, розташоване за адресою: [ADDRESS] ), а отже оскільки у спадкодавця не виникло будь-яких прав на вказане майно і у спадкоємця також не виникає права на спадкування. Інших заяв по суті не надходило. Ухвалою суду від 05.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. На підставі розпорядження керівника апарату Комунарського районного суду м. Запоріжжя призначено повторний авторозподіл справи? згідно протоколу якого справа передана у провадження судді Дмитрієвої М.М. Ухвалою суду від 05.11.2021 року цивільну справу прийнято до провадження та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 14.12.2022 року закрито підготовче судове засідання, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засідання наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог, послався на підстави, викладені відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Предметом розгляду даної справи є факт набуття права власності [PERSON] на флігель, розташований за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса) та визнати за позивачем право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який позначено на плані літ. Б-1. та допоміжні будівлі та споруди: сараї, позначені на плані літ. «Г-1», «А-1», «а-1», водогін, позначений на плані «+», паркан, позначений на плані «№1». Так, в судовому засіданні встановлено, згідно довідки форми 4, яка видана [PERSON] , актового запису про її народження в 1900 році не має. Відповідно до довідки державного архіву Запорізької області від 19.04.2019 року №01-32/Б-0760 - в частково збереженій книзі Церкви Святого Миколая с. Жеребець (з 1938 р. с. Кірове) Олександрівського повіту Катеринославської губернії (нині Оріхівського району Запорізької області) за 1990 р. актовий запис про народження [PERSON] відсутній. Згідно відповіді державного архіву Запорізької області від 19.04.2019 року повідомлено, що в книгах запису актів цивільного стану відділів ЗАЦС при Жеребецькій (з 1939 року Кіровській) сільраді за 1927-1928 рр., при Юрківській сільраді Оріхівського району Запорізької округу (нині Запорізької області) за 1927-1929 рр. актовий запис про шлюб [PERSON] та [PERSON] відсутні. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] . Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . 28.04.1985 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . Згідно договору від 04.06.1939 року гр. [PERSON] для забудови виділено землі в [ADDRESS] . З акту приймання індивідуального будинку вбачається, що комісія у присутності забудовника [PERSON] продивилася пред`явлену до здавання споруду за адресою: [ADDRESS] . Комісія встановила: забудова почата в 1939 році, завершена в 1961 році, жила площа 23,9 кв.м., корисна проща 38,7 кв.м., проща забудови 38.7 кв.м. Надвірні забудови 3 сараї та вбиральня. За результатами комісії: будинок [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вважати прийнятим. Відповідно до збірного оціночного акту по домоволодінню [ADDRESS] належить [PERSON] . У документі «Домашня правописна угода» міститься інформація про те, що 29.11.1947 року [PERSON] продала [PERSON] флігель, розташований га прилеглій території [ADDRESS] , за суму 6000 рубл. Згідно розписки [PERSON] отримала грошові кошти за «хату» від гр. [PERSON] у розмірі 900 рубл. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗРМ від 15.03.2019 року - за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , в період з 04.12.1964 року по 14.02.2019 року (померла [INFO] ). Разом з нею на день смерті були зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відомості про інших заінтересованих осіб відсутні. З будинкової криги прописки громадян, що проживають у буд. [ADDRESS] вбачається, що у будинку: з 1947 року проживала [PERSON] , 1900 року народження; з 1947 року [PERSON] , 1918 року народження; [PERSON] , в графі коли і звідки прибув зазначено «місцева, зміна прізвища». 14.02.2019 року до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О .В. звернулася гр. [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] гр. [PERSON] . В заяві спадщиною зазначений житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на який заявник просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом. На запит нотаріуса про належність житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації надало відповідь про те, що в матеріалах інвентаризаційної справи на зазначений житловий будинок документи, що посвідчують право власності, не містяться. Згідно з Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 164210620 від 19 квітня 2019 року, в якій відомості про зареєстровані права на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О .В. від 19.04.2019 року гр. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері гр. [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , відмовлено. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини). Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. За прийняттям спадщини позивачка звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В., постановою якого від 19.04.2019 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері гр. [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , відмовлено. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Саме з вказаних підстав позивач змушена звернутися до суду з цією позовною заявою. Відповідно до положень п.3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою ( ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України). Відповідно до листа ТОВ ЗМ БТІ від 15.02.2019 рок № 1576 в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок по [ADDRESS] , правовстановлюючі документи не містяться, що свідчить про не проведення державної реєстрації. Відповідно до вимог ч. 1ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Окремо, суд враховує, що Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Станом на 1958 рік, не передбачалося порядку вводу в експлуатацію та реєстрації права власності, а таке право визначалося обстеженням побудови органом БТІ та складанням відповідного технічного паспорту на будівлю, що підтверджувалося реєстраційними записами, що також підтверджено правовою позицію ВС викладеної у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц. З наданих позивачем документів вбачається, що акт приймання індивідуального будинку є, але дата акту не зазначено (а зазначено 196___) , згідно нього забудовником є [PERSON] . Згідно справи на домоволодіння (почато «__»______ 196__»), в оціночному акті приналежність будинку зазначено до [PERSON] . Окремо суд враховує, що позивачем не підтверджено перехід права від [PERSON] до [PERSON] , так позивачем не доведено, що [PERSON] є її бабусею, через те, що відсутні документи на підтвердження шлюбу та зміни прізвища з [PERSON] . Також, з наданих документів, а саме «Домашня правописна угода» від 29.11.1947 року та розписки [PERSON] вбачається, що вона продала [PERSON] флігель, розташований га прилеглій території [ADDRESS] , за суму 6000 рубл. та отримала грошові кошти за «хату» від гр. [PERSON] у розмірі 900 рубл. Тобто, як зазначає позивач та на підтвердження чого надає документи Сердюк ім`я її бабці було [PERSON] , а [PERSON] продала флігель та отримала частину коштів від [PERSON] . Суд приходить до висновку, що первісний перехід власності на предмет судового розгляду від [PERSON] [PERSON] не доведено позивачем належними та допустимими доказами. А тому, оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини та докази, надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, з підстав не доведення позивачем порушених, невизнаних або оспорюваних у неї прав на спадкування майнових прав, які не входять в склад спадщини спадкодавця на час його смерті, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення. Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній процесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на позитивні та негативні залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов. До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповідно до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають процесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим захистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздатності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна правоздатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою. Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом звертатися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК України випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інтересів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем. У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). А тому, враховуючи вище зазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги заявлені, задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання в порядку ст. 141 ЦПК України, суд враховуючи що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому понесені стороною позивача судові витрати, підлягає покладенню на позивача.

Outcome: dismissed