Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві викладено наступну позицію. В позовній заяві викладено наступну позицію. [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 28.10.2010. Відповідно до положень Умов і Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк», що діяв на підставі Ліцензії НБУ №22 від 29.07.2009, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та Правила надання банківських послуг». Вказаний договір, в силу вимог ч. 1 ст. 634 ЦК України, є договором приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті, згідно з якими обслуговувався позивачльник. Позивач вказує, що позивачльник заявою підтвердив факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Позивачльнику було відкрито кредитний рахунок, та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування даним кредитним картковим рахунком позичальник отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 9000,00 грн. Також позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі та надав позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник зобов`повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору. Але в процесы користування кредитним рахунком позичальник не надав своэчасно банку грошовы кошти для погашення заборгованосты за борговими зобов`язаннями. [INFO] позичальник [PERSON] померла. Спадкоємцем позичальника [PERSON] є відповідач [PERSON] , яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В силу вимог ст. 1281 ЦК України позивачем 07.08.2021 була направлена претензія до Вінницької районної державної нотаріальної контори. 27.09.2021 було отримано відповідь, згідно якої спадкоємці померлого позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». Таким чином, відповідач [PERSON] прийняла спадщину до складу якої входить, в тому числі, й кредитні зобовязання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовилася від спадщини у передбачені законом строки. Станом на 24.05.2021, дату сперті позичальника [PERSON] , заборгованість за кредитним договором б/н від 28.10.2010 становить 8661,46 грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 8661,46 грн. А тому просить стягнути з [PERSON] як спадкоємця за законом першої черги після смерті позичальника [PERSON] борг за кредитним договором б/н від 28.10.2008 в розмірі 8661,46 грн. (а.с. 1-3). Відповідачка [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не надсилала. Ухвалою суду від 04.10.2022 позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; витребувано у із Вінницької районної державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 86-87). Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм спірні правовідносини. Судом встановлено, що 28.10.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, за яким [PERSON] 25.03.2011 отримала кредитну картку з початковим лімітом 300,00 грн, який згодом був збільшений до 9000,00 грн. (а.с. 29, 30) Позичальник [PERSON] своїм підписом у заяві підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають між нею та банком договір. Підтвердлав те, що вона ознайомлена і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з тарифами. (а.с. 30, 31, 32-57). Позичальник [PERSON] померла [INFO] (а.с. 62). Станом на дату смерті позичальника [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 28.10.2010 становить 8661,46 грн (заборгованість за простроченим тілом кредиту) (а.с. 19). З копії довідки Стадницького старостинського округу виконавчого комітету Вінницької міської ради №612 від 18.10.2022 (а.с. 90) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на день смерті, [INFO] , була зареєстрована по [ADDRESS] . також за вказаною адресою на день смерті [PERSON] були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Копія спадкової справи до майна померлої [PERSON] - на а.с. 92-103. З копії зазначеної спадкової справи вбачається, що за вих. №SAMDN50000042932034 від 19.07.2021 кредитор ПАТ «КБ «Приватбанк» звернувся до Вінницької районної державної нотаріальної контори (вхідний від 13.08.2021) з претензією кредитора, в якій просив надати інформацію про спадкоємців [PERSON] , включити кредиторські вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» в спадкову масу і повідомити спадкоємців про наявність заборгованості спадкодавця перед банком. (а.с. 93). Спадкоємці [PERSON] батько [PERSON] та мати [PERSON] 24.11.2021 подали до нотаріальної контори заяви про те, що вони від прийняття спадщини, яка залишилася після смерті їх дочки [PERSON] відмовляються та на неї не претендують. Натомість брат померлої [PERSON] [PERSON] 23.11.2021 подав до нотаріальної контори заяву, в якій вказав, що приймає спадщину після смерті сестри [PERSON] .. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №66019427 від 13.08.2021 (а.с. 99-зворот) після смерті [PERSON] заповіти/спадкові договори не залишилися. Відповідно до ст. 1261 ЦК України [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті дочки та сестри [PERSON] .. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] спадщину прийняв спадкоємець за законом першої черги брат [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви про прийняття спадщини після смерті сестри до нотаріальної контори у строк, передбачений ст. 1270 ЦК України. Інші спадкоємці - [PERSON] та [PERSON] , яка є відповідачем у даній справі, подали до нотаріальної контори письмові заяві про відмову від спадщини після смерті дочки [PERSON] .. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. \~ \~ \~ \~Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, такі висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). Судом встановлено, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до спадкоємця померлого позичальника [PERSON] [PERSON] , як до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач, представник якого 29.11.2022 ознайомився із матеріалами справи (а.с. 106-107), у справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України\~суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції`роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України,\~статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача.

Outcome: dismissed