Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

Представник позивача 22.02.2022 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача та просив визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 83,3 кв. м, житловою площею 43.9 кв. м об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 853500 (вісімсот п`ятдесят три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що зазначене майно придбане за час шлюбу та відчужене відповідачем за згодою позивача, відтак одержані від продажу майна кошти є спільною сумісною власністю подружжя, відтак підлягають поділу. 15.06.2022 справу призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 15.11.2022 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання сторони не прибули, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову з задоволені позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 13.11.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бердесом М.О. зареєстровано в реєстрі за №1986 договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] , продавцем, з однієї сторони та [PERSON] , покупцем, з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв у власність належну продавцю на праві власності квартиру [ADDRESS] ( а.с. 13-14). 10.09.2021 Бориславським міським судом Львівської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який було між ними зареєстровано 14 серпня 1992 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції у Львівській обл., актовий запис №157 ( а.с. 10-1). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц. Відповідно до положень ч.4. ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою. Від так у суду відсутні підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю, оскільки сторони це підтверджують та визнають. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. В матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена згода Позивача щодо продажу спірної квартири за ціною, яка буде визначена Відповідачем самостійно. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Також Позивачем не було доведено факт використання коштів від продажу квартири Відповідачем не в інтересах сім`ї. ?Згідно із ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідач до суду з відзивом не зверталась, згідно із п.3 договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2020, укладеного між [PERSON] , продавцем, з однієї сторони та [PERSON] , покупцем продаж квартири відповідачем вчинено за 1 707 000 грн. (а.с. 13). У відповідь на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2022 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бердес М.О. надіслав копію заяви [PERSON] відповідно до якої позивачем було надано згоду на продаж квартири. Позивач надав згоду, щоб усі умови договору купівлі-продажу визначались дружиною самостійно, без погодження з ним та підтвердив, що договір купівлі-продажу відповідав його волевиявленню. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки квартиру було продано сторонами за взаємною згодою. При цьому не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення вартості квартири, оскільки позивач не заперечував щодо відчуження відповідачем квартири самостійно, правочин відповідав волевиявленню сторін.

Outcome: dismissed