Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - відповідач 1), АТ КБ «Приватбанк» (далі - відповідач 2), відповідно до якого просив: 1.визнати недійсним договір переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» в частині переведення боргу за картковими рахунками та за договорами банківських вкладів укладених між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: -зобов`язання за договором банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року «Стандарт на 12 місяців»: сума вкладу 30 602,25 дол. США; -зобов`язання за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року «Депозит плюс» (рахунок № [NUMBER] ): сума вкладу 7 467,88 дол. США; -зобов`язання за рахунком № [NUMBER] карта для виплат: грошові кошти у розмірі122 819,85 грн. -зобов`язання за рахунком № [NUMBER] карта для виплат: грошові кошти у розмірі 17 657,36 грн. -зобов`язання за рахунком № [NUMBER] карта для виплат: грошові кошти у розмірі27 061,62 грн. 2.розірвати договори банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року, № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь вклади, відсотки за вкладами та штрафні санкції, зокрема: -за договором банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року «Стандарт на 12 місяців»: суму вкладу 30 602,25 дол. США, відсотки за користування вкладом у розмірі 26 208,31 дол. США, 3% річних у розмірі 6 572,36 дол. США, пеню у розмірі 12 888,16 дол. США, що становить разом 76 271,08 дол. США (за курсом НБУ 27,7 еквівалент 2 112 708,91 грн.); -за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600від 17.09.2013 року «Депозит плюс»: суму вкладу 7 467,88 дол. США, відсотки за користування вкладом у розмірі 5 871,42 дол. США, 3% річних у розмірі 1 603,86 дол. США, пеню у розмірі 3 145,10 дол. США, що становить разом 18 088,26 дол. США (за курсом НБУ 27,7 еквівалент 501 044,8 грн.); -за рахунком № [NUMBER] карта для виплат: грошові кошти у розмірі122 819,85 грн., 3% річних у розмірі 26 377,67 грн., інфляційні втрати у розмірі 182 693,31 грн., пеню у розмірі 51 725,66 грн., що разом складає 383 616,49 грн.; -за рахунком № [NUMBER] карта для виплат: грошові кошти у розмірі 17 657,36 грн., 3% річних у розмірі 3 792,22 грн., інфляційні втрати у розмірі 26 265,15 грн., пеню у розмірі 7 436,41 грн., що разом складає 55 155,14 грн.; -за рахунком № [NUMBER] карта для виплат: грошові кошти у розмірі27 061,62 грн., 3% річних у розмірі 5 811,95 грн., інфляційні втрати у розмірі 40 253,89 грн., пеню у розмірі 11 397,02 грн., що разом складає 84 524,48 грн. Ухвалою суду від 21.01.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 01.04.2022 року (а.с. 30). Ухвалою суду від 24.09.2021 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду на 15.11.2021 р. (а.с. 37). 27.07.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позов (а.с. 54-86), відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності його порушеного права діями відповідача 2, зокрема, вважає, що переведення боргу перед позивачем до нового боржника ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 року ніяким чином не впливає на загальну суму невиконаних грошових зобов`язань такого боржника за договорами та не виключає обов`язку з їх виконання, а отже, вимоги позову щодо визнання недійсним такого договору є необґрунтованими. Крім того, позивачем не надано доказів відмови Банку у поверненні коштів позивачу, що свідчить про передчасність позову та відсутність будь-яких порушених прав позивача, що є, на думку відповідача, самостійною підставою для відмови у позову. Вважає доводи позовної заяви щодо односторонньої зміни умов договору необґрунтованими та недоведеними з огляду на таке. Відповідно до п. 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 01.06.2014 року) було передбачено, що у разі невиконання Клієнтом обов`язків, зазначених п.1.1.7.58 цих Умов, подальша взаємодія за договором Клієнта з Банком може змінена шляхом повідомлення, в тому числі на сайті Банку у відповідному розділі Умов При необхідності отримання Банком згоди від Клієнта на здійснення таких дій керуються вимогами ст. 205 Цивільного кодексу України (мовчазна згода). На підставі викладених пунктів Умов та правил надання банківських послуг, на офіційному сайті Банку за посиланням https.//conditions-and-rules.privatbank.ua/news/74/?larg=ru 30.01.2015 року було розмішене повідомлення з наступним змістом: У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ 1.1. «Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, зазначених п.1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна, 52. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди Клієнта». З огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від позивача у даній справі і відносно переведення Банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договорами, які є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважається, що з переведення боргу Банком було здійснено зі згоди вкладника - [PERSON] . Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 р. та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором, який є предметом у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором банківського вкладу. Крім того, вважає неправомірними доводи позивача щодо необхідності для укладення оскаржуваного договору відповідачу необхідна була ліцензія на здійснення банківської діяльності, яка у нього відсутня, що на думку позивача є також підставою для визнання договору про переведення боргу недійсним. Однак вимоги чинного законодавства не містять приписів щодо наявності ліцензії, як передумови для укладення договору переведення боргу, що не відповідає також вимогам ст. 227 ЦК України. При цьому, ототожнення позивачем договору переведення боргу від 17.11.2014 року з додатковим договором про внесення змін до договорів, за якими переводився борг є безпідставними, оскільки переведення боргу - це окремий правочин щодо заміни боржника у зобов`язанні, яким не вносяться зміни до умов договорів, борг за якими переводиться. Таким чином, вважає, що доводи позивача щодо порушення відповідачами господарської компетенції під час укладення договору про переведення боргу від 17.11.2014 року є безпідставними. Вказав, що зі змісту постанови Верховного Суду у справі №321/1260/19 від 27.04.2022 року вбачається, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. З огляду на відсутність судового рішення про визнання недійсним договору про переведення боргу від 17.11.2014 року в частині прав та обов`язків позивача у даній справі - всі правові наслідки, які були породженні з моменту укладення між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним такого правочину на підставі рішення суду. А отже, вважає належним відповідачем у справі ТОВ «ФК «Фінілон». Також вважає, що вимоги позову щодо визнання недійсним договору про переведення боргу від 17.11.2014 року є необґрунтованим, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності. Крім того, посилаючись на норми ст. 82 ЦПК України, вважає, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/11038/16-ц були встановлені преюдиційні факти, які відповідно до вимог закону не потребують доказування, а саме, вказаним рішення суду було відмовлено у задоволенні позовних вимог за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів, відсотків за депозитними договорами № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року, № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року та пенсії по картковому рахунку № [NUMBER] , які є предметом розгляду у справі № 757/2627/22-ц. Зазначив, що позивачу було вже виплачено грошові кошти по картковим рахункам № [NUMBER] та № [NUMBER] , що підтверджується відповідними виписками банку. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 р. у справі № 320/5115/17, зазначив, що умовами договорів банківського вкладу, які є предметом розгляду у даній справі, передбачено, що договір є розірваним через два банківських дні з дати отримання заяви про розірвання договору, а отже з дня розірвання договору банківського вкладу будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад відсутні, як і нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період з 26.03.2014 року до 13.01.2022 року також є необґрунтованим, оскільки виходять поза межі позовної давності. Крім того, вказав, що позивачем в супереч вимогам закону не надано належних документів на підтвердження факту укладання договорів, факту внесення грошових коштів на відповідні рахунки. 28.09.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.12.2022 року (а.с. 110). 13.12.2022 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначив, що позивач звертався до відповідача із вимогою позасудової процедури повернення грошових коштів, а отже звернення до суду із позовними вимогами не є передчасними, оскільки вимоги повернення вкладів відповідачем виконано не було. Крім того, вважає, що відповідачем в порушення вимог п. 2.2.1.22, п. 2.3.2.7.4.2.3, п. 2.3.2.7.4.2.3.1. Умов та правил банківського обслуговування не підтверджено факту розірвання депозитних договорів, грошових коштів повернуто не було, а отже договори, які є предметом спору не закінчили свого строку дії, що узгоджується з позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах № 320/5115/17 від 09.11.2021 року, № 175/2329/18 від 20.05.2020 року, № 753/17823/16-ц від 21.05.2020 року, № 753/21865/15-ц від 05.09.2020 року, № 440/1331/18 від 11.03.2020 року, відповідно до яких договори є діючими до відповідного рішення суду про розірвання таких договорів. Також, вважає, що належним відповідачем є саме АТ КБ «Приватбанк», оскільки позивач як кредитор не втратив своє право вимоги до первісного боржника відповідача 2. Зазначила, що оскаржуваний договір про переведення боргу від 17.11.2014 року є дискримінаційним правочином, що порушує конституційні права позивача та публічний порядок, а отже є нікчемним правочином. У свою чергу, зміни внесені відповідачем до п. 1.1.7 Умов та правил надання банківських послуг, здійснені в порушення вимог ст. 633 ЦК України, що є підставою для визнання такого правочину нікчемним. Крім того, вважає, що доводи відповідача щодо заявлення вимог позову в частині стягнення 3% річних поза межами строку позовної давності, є необґрунтованими, оскільки положення ст. 625 ЦК України не містять жодних відсилочних норм, які б за своїм змістом вказували б на якісь часові обмеження щодо нарахування таких санкцій. Представник позивача в судове засідання не з`явився з невідомих причин. У письмових поясненнях, наданих позивачем 13.12.2022 року, міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Гайдамщук О.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «ФК «Фінілон» до судового засідання не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача 2, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено ряд договір банківського вкладу: -договір № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року «Стандарт на 12 місяців» на суму30 000 дол. США з процентною ставкою 8 % річних, строком на 366 днів до 19.09.2014 року включно(а.с. 7); -договір № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року «Депозит плюс»: на суму 7 330,00 дол. США, з процентною ставкою 7,5 % річних, строком на 366 днів до 17.09.2014 року включно(а.с. 9). Крім того, відповідно до копії довідки про банківські операції [PERSON] , виданої АТ КБ «Приватбанк» від 26.03.2014 року №1356784 (а.с. 12), позивач також мав відкриті рахунки (картки для виплат) у АТ КБ «Приватбанк» на яких розміщені кошти, а саме: - рахунок № [NUMBER] карта для виплат із сумою вкладу 122 819,85 грн.; - рахунок № [NUMBER] карта для виплат із сумою вкладу 17 657,36 грн.; - рахунок № [NUMBER] карта для виплат із сумою вкладу 27 061,62 грн. Згідно з доводами позивача, на неодноразові його звернення до банку про повернення грошових коштів, грошові кошти не повернуті. Такі дії відповідача позивач вважає необґрунтованими та такими, що порушують його права та інтереси. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення). Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.02.2017 у справі № 201/11038/16-ц було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про виплату коштів за депозитними договорами № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року та № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року на загальну суму 37 330 доларів США , відсотків за користування грошовими коштами, пенсії по картковому рахунку у розмірі 12 655,95 грн. (а.с. 102-105). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у вказаній справі, суд виходив з того, що позивачем не надано оригіналів договорів та квитанції про внесення грошових коштів на депозитний рахунок. Позивачем також не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували у встановленому законом порядку розмір депозитного вкладу на теперішній час, або його залишок в разі зняття коштів з вкладу та розмір нарахованих відсотків, а відповідачем не підтверджені та не спростовані відомості вказані у позові оскільки територія АР Крим визначена як тимчасово окупована територія, та відокремлені підрозділи ПАТ КБ «Приватбанк», що розташовані на окупованій території, позбавлені можливості належним чином здійснювати банківську діяльність, а також обслуговувати договори банківських вкладів та рахунків, у зв`язку з чим відповідач не має доступу до договорів клієнтів, платіжних документів. Позивачем також не надано відповідних належних і допустимих доказів про укладення договору про відкриття рахунку для перерахування пенсії на картку для виплат «Універсал» № [NUMBER] . Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Разом з цим, відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, відповідачем було надано належним чином посвідчений витяг з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17.11.2014 р., який містить розмір боргу за депозитними договорами, зокрема, за договором № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року розмір грошових коштів, з урахуванням відсотків, які підлягають до виплати становить 31 141,81 дол. США та 190,32 дол. США; за договором № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року розмір грошових коштів, з урахуванням відсотків, які підлягають до виплати становить 7 594,38 дол. США та 43,50 дол. США; за картковим рахунком № [NUMBER] розмір грошових коштів, з урахуванням відсотків, які підлягають до виплати становить 12 655,95 грн. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 16.12.2020 року у справі № 520/2486/19 звільнення від доказування, закріплене у частині четвертій статті 78 КАС України, не має абсолютного характеру і не може сприйматись судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Так само суди не можуть посилатись при мотивуванні рішень і на відсутність в іншому судовому рішенні, що набрало законної сили, дослідження судами певних обставин. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 року (справа №6-327цс15), та постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року (справа №234/1116/16-а), від 06.03.2019 року (справа №813/4924/13-а), від 15.11.2019 року (справа №826/198/16). Тобто, учасники процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Водночас, для спростування преюдиційних обставин учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством. За таких обставин, суд дійшов висновку, що встановлені обставини у справі № 201/11038/16-ц не можуть вважатися преюдиційними при розгляді справи № 757/2627/22-ц, оскільки Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська не було досліджено доказів, які містяться в матеріалах справи, яка перебуває на розгляді, зокрема витягу з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. Виходячи з викладеного, суд вважає, що між сторонами було укладено договори банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року та № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року, а також відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . Крім того, відповідачем не заперечується факт відкриття на ім`я позивача карткових рахунків рахунок № [NUMBER] та № [NUMBER] , що підтверджується наданими виписками про рух коштів по вказаним рахункам (а.с. 87, 88-92). А отже, доводи відповідача, що позивач не надав оригіналів документів та недоведеності вимог позивача через відсутність оригіналів договорів не можуть бути прийнятими судом до уваги, так як, наявність договірних відносин між позивачем та банком підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи, а відповідачем у судовому порядку не спростовано доводи сторони позивача. Заперечуючи щодо позову, відповідач посилався на те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договором, укладеним сторонами, суд відхиляє, оскільки суду не надано доказів, а саме письмової згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитним договором на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язання відповідно до положень ст. 520 ЦК України. Водночас, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк». За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. Водночас, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Пунктом 9 договору № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року, який є аналогічним п. 9 договору № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року, сторони передбачили право достроково розiрвати договiр, повiдомивши про це iншу сторону за два банкiвських днi до дати розiрвання договору. На підтвердження факту розірвання договорів позивачем було надано у якості доказу заяву від 10.09.2014 р. про розірвання договорів банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19.09.2013 року та № SAMDNWFD0070004795600 від 17.09.2013 року, повернення вкладів та нарахованих процентів (а.с. 15). Разом з тим, позивачем не надано будь-яких належних доказів на підтвердження факту отримання вказаної заяви відповідачем 2. При цьому, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача 2 із вимогою про повернення грошових коштів, які знаходяться (згідно доводів позивача) на карткових рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] . Крім того, матеріали справи не містять відмови відповідача щодо повернення грошових коштів. Відповідно до ч.1ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно ч. 5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. У відповідності до положень ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Оскільки позивачем не надано належних доказів подання заяви до відповідача про розірвання договору, суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє будь-яке не визнане або оспорюване право та охоронюваний законом інтерес. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги в частині розірвання договорів та стягнення грошових коштів за договорами є передчасними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Щодо вимог позову про визнання недійсним договір переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» в частині переведення боргу за картковими рахунками та за договорами банківських вкладів укладених між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. За правилами ст. 1059 ЦК України письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Відповідно до визначеного Главою 47 ЦК України поняття зобов`язання та сторін у зобов`язанні у контексті загальних положень про зобов`язання, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст.513 ЦК). Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК). Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (ст. 521 ЦК). Оскільки, договір про переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» без участі кредитора [PERSON] , а також відсутня письмова згода [PERSON] на його укладення, указаний договір в силу положень ст. ст. 513, 520, 521, 1059 ЦК є нікчемним, а тому в силу положень ст. ст. 215, 216, 236 ЦК України не породжує юридичних наслідків. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04.06.2019 року за результатами розгляду справи № 916/3156/17 дійшла наступного правового висновку. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція також відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах. Тому для належного та ефективного захисту прав позивача з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 04 червня 2019 року не має необхідності окремо визнавати недійсним Договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, який є нікчемним. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Оскільки в судовому засіданні не встановлено наявності вини ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», а позивачем не надано відповідних та належних доказів, які обґрунтовують його вимоги до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», а отже вимоги позову в цій частині є недоведеними та безпідставними. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed