Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

19 березня 2019 року [PERSON] звернувся в Шевченківський районний суд м Львова з позовом до [PERSON] про виділ (розподіл) житлового будинку зі стягненням грошової компенсації, зміну часток у праві спільної часткової власності та припинення права спільної часткової власності на житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог зіслався на те, що житловий будинок [ADDRESS] належить йому та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності. Зокрема, йому, [PERSON] , належить 13/20 ідеальних часток в цьому будинку на підставі договору дарування, укладеного з [PERSON] від 12 червня 2017 року, а відповідачу [PERSON] , яка є його тіткою, - 7/20 ідеальних часток згідно свідоцтва про право на спадщину від 27 червня 1991 року. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0632 га, кадастровий номер 4610137500:03:004:0050, призначеній для обслуговування житлового будинку, яка належить сторонам на праві власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №137316 від 18 листопада 2011 року. Згідно нотаріально посвідченого договору від 13 квітня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №891, між співвласниками житлового будинку [ADDRESS] проведено поділ зазначеної земельної ділянки пропорційно до розміру їхніх часток у праві власності на житловий будинок. Також на вказаній земельній ділянці знаходиться гараж літ. «Г», гараж літ «В», гараж літ «Д» та сарай літ «Ж», які узаконені розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 876 від 08 грудня 2009 року за заявою [PERSON] та [PERSON] .. Право власності на ці будівлі також зареєстроване за сторонами по справі. Внаслідок усталеного порядку користування житловим будинком, він, позивач, користується приміщеннями першого поверху, а відповідач [PERSON] - приміщеннями другого поверху. Такий порядок користування був встановлений і для попередніх власників цього житлового будинку рішенням судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 22 червня 1987 року. Згідно висновку № 040/18 додаткової будівельно-технічної експертизи від 12 грудня 2018 року, проведеної судовим експертом [PERSON], розподіл житлового будинку [ADDRESS] з врахуванням приналежних до нього господарських будівель та споруд у відповідності до розміру часток їхніх співвласників: [PERSON] - 13/20 часток; [PERSON] - 7/20 часток, без відступлення від ідеальних часток в будинковолодінні, є неможливий. Розподіл будинковолодіння [ADDRESS] можливий з врахуванням порядку користування житловим будинком зазначеним у рішенні судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 22 червня 1987 року (без виділення приміщень в спільне користування), фактичного порядку користування, договору про поділ земельної ділянки від 13 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., та вимог діючих ДБН України з відступленням від розміру часток співвласників будинку [ADDRESS] . Цим же висновком запропоновано варіант розподілу житлового будинку, господарських будівель і споруд , який викладений в дослідження і таблицях №1 і №2 додатку до висновку з рядом обмежень, які викладені в ньому. Розмір грошової компенсації за зменшення розміру реальної частки його, позивача, в порівнянні з ідеальною часткою, визначений судовим експертом [PERSON] та становить 206 340,00 грн. Зважаючи на невідповідність розміру майна, яке реально перебуває у його, [PERSON] , користуванні, він вирішив звернутись до суду з даним позовом про проведення реального поділу будинку та господарських споруд на [ADDRESS] . З огляду на наведені в позовній заяві обставини, враховуючи положення ст.ст.316, 317, 319, 321. 355, 356, 364, 401 ЦК України, просить ухвалити рішення, яким: - здійснити реальний поділ житлового будинку [ADDRESS] між ним, [PERSON] та відповідачем [PERSON] ; - змінити розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] ; - визнати за ним, [PERSON] право власності на 43/100 часток житлового будинку [ADDRESS] ; - визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 57/100 часток житлового будинку [ADDRESS] ; - виділити [PERSON] на праві власності наступні приміщення в житловому будинку [ADDRESS] під літ.: 2-ий поверх - ІІ - сходова клітка площею 6,1 кв.м; - 2-1 - коридор площею 9,90 кв.м; - 2-2 - ванна площею 1,90 кв.м; - 2-3 - вбиральня площею 0,80 кв.м; - 2-4 - кухня площею 12,10 кв.м; - 2-5 - житлова кімната площею 11,00 кв.м; - 2-6 - житлова кімната площею 22,10 кв.м; - 2-7 - житлова кімната площею 21,20 кв.м. Всього по другому поверху - 85,10 кв.м, що на 13,00 кв.м більше ідеальної частини (7/20). - виділити [PERSON] на праві власності наступні господарські будівлі і споруди на [ADDRESS] : гараж літ. «Б», гараж літ. «В», гараж літ. «Д», сарай літ. «Ж», ворота №2, хвіртка №4; - виділити йому, [PERSON] , на праві власності наступні приміщення в житловому будинку [ADDRESS] під літ.: підвал - І - службове (коридор-сходова клітка) площею 5,80 кв.м; - ІІ - службове (приміщення підвалу) площею 21,40 кв.м; - ІІІ - службове (приміщення підвалу) площею 9,70 кв.м. Всього по підвалу - 36,90 кв.м. 1-ий поверх - І - коридор-сходова клітка площею 5,80 кв.м; - 1-1 коридор площею 3,50 кв.м; - 1-2 коридор площею 5,60 кв.м; - 1-3 житлова кімната площею 11,70 кв.м; - 1-4 житлова кімната площею 21,60 кв.м; - 1-5 житлова кімната площею 20,60 кв.м; - 1-6 кухня площею 12,20 кв.м; - 1-7 ванна площею 2,30 кв.м; - 1-8 вбиральня площею 0,7 кв.м. Всього по першому поверху - 84,0 кв.м. Всього по житловому будинку - 120,90 кв.м, що на 13,00 кв.м менше ідеальної частини (13/20). - виділити йому, [PERSON] , на праві власності наступні господарські будівлі і споруди на [ADDRESS] : гараж літ. «Г», ворота №3, огорожа №1, огорожа №5; - припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] ; - зобов`язати його, [PERSON] при необхідності надавати безперешкодний доступ [PERSON] у приміщення підвалу для обслуговування каналізаційної мережі; - зобов`язати відповідача [PERSON] при необхідності надавати безперешкодний доступ йому, [PERSON] , у приміщення горища будинку для обслуговування димовентиляційних каналів; - встановити сервітут без внесення плати за користування майном на земельній ділянці власника [PERSON] зі сторони головного і бокового (лівого) фасаду загальною площею 26,16 кв.м з геометричними розмірами в метрах 11,11; 10,80; 1,00; 9,35; 10,35; 1,56; - встановити сервітут без внесення плати за користування майном на земельних ділянках [PERSON] зі сторони дворового фасаду площею 6,30 кв.м з геометричними розмірами в метрах: 6,27; 1,00; 6,30; 1,00, та зі сторони бокового (правого) фасаду площею 10,80 кв.м з геометричними розмірами в метрах: 1,22; 1,56; 9,10; 1,00; 10,60; - стягнути з відповідача [PERSON] на його, [PERSON] , користь 206 340,00 грн. (двісті шість тисяч триста сорок гривень) грошової компенсації за невідповідність розміру його ідеальної частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] розміру реальної частки, яка переходить в його користування; - покласти на відповідача [PERSON] понесені ним судові витрати Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2019 року вищевказану позовну заяву [PERSON] до [PERSON] прийнято до розгляду відкрито провадження у справі та вирішено проводити її судовий розгляд за правилами загального позовного провадження. 22 квітня 2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Паращак В.В. подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме, в тій частині вимог, які визнаються [PERSON] . Зокрема, відповідач [PERSON] стверджує, що вона дійсно користується другим поверхом житлового будинку [ADDRESS] в склад якого входять такі приміщення під літ.: II- сходова клітка площею 6,1 кв. м; 2-1-коридор площею 9,90 кв. м; 2-2- ванна площею 1,90 кв. м; 2-3 - вбиральня площею 0,80 кв.м; 2-4 - кухня площею 12,10 кв. м; 2-5 житлова кімната площею 11.00 кв. м; 2-6 житлова кімната площею 22,10 кв. м; 2-7 - житлова кімната площею 21,20 кв. м. Всього по другому поверху - 85,10 кв. м. Однак, з моменту розподілу користування будинком згідно рішення Львівського обласного суду від 22 червня 1987 року вона самостійно змінювала та покращувала стан всіх приміщень другого поверху. Ні позивач [PERSON] , ні особа, правонаступником якого є позивач, не вносила ніякого фінансового вкладу у спільне майно, тобто жодним чином не покращували стан приміщень другого поверху, оскільки не користувався ним. Відповідач [PERSON] стверджує, що з червня 2018 року і на даний час вона дійсно користується земельною ділянкою площею 0,108 га, що становить ідеальну частку 17/100. Але до червня 2018 року цю ділянку протиправно використовував позивач та особа, правонаступником, якого він є. Відповідачка погоджується з лише правовою оцінкою обставин справи згідно ст. 364 ЦК України і вважає, що разом з позивачем має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Разом з цим, сторона відповідача заперечує і не погоджується з рядом наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Зокрема, позивач [PERSON] неправдиво стверджує, що самовільно побудовані гаражі під літ. «Г», «В», «Д» та сарай «Ж» узаконені розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №876 від 08 грудня 2009 року. Насправді у вказаному розпорядженні вказано: «Погодитись з подальшою експлуатацією самовільно збудованих трьох цегляних гаражів пл. 26,0+24,7+9,2 кв.м., цегляного сараю площею 4 кв.м. на території будинковолодіння на [ADDRESS] згідно з поданим проектом». Тобто розпорядженням визнана лише технічна можливість експлуатації вищевказаних гаражів та зазначені гаражі не є самостійним об`єктом цивільних прав, не є річчю з позиції положень ст. 179 ЦК України, яку можна відокремити. Вищевказані гаражі є самочинним будівництвом, тобто об`єктами незавершеного будівництва, відтак не є самостійним об`єктом цивільних прав. Право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає із моменту його державної реєстрації. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію, чи визнаються технічно придатними в згідно «Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт», що затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.07.2018 №158. Експлуатація не прийнятих в установленому законодавством порядку об`єктів забороняється. Тобто державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання у судовому порядку права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, нормами ЦК України чи іншого нормативного акта не передбачено. Відтак, позовні вимоги [PERSON] , які стосуються гаражів, як об`єктів незавершеного будівництва, задоволенню не підлягають. Крім того, [PERSON] в своїй позовній заяві неправдиво стверджує, що відповідач [PERSON] користується спільними з позивачем господарськими спорудами (так званими гаражами, тобто об`єктами незавершеного будівництва), забираючи таким чином в нього 45,57 кв.м площі господарських споруд. Однак гараж під літ. «Д» (об`єкт незавершеного будівництва) площею 11 кв. належить виключно відповідачу [PERSON] , вона сама організувала його будівництво, що підтверджується заявою від 20 травня 2009 року, котру підписав [PERSON] (дарувальник майна позивачу (обдарованому). В своїй заяві [PERSON] підтвердив факт будівництва гаражу та сараю [PERSON] . Вважає за необхідне зазначити, що рішенням Львівського обласного суду від 22 червня 1987 року було розподілено порядок користування господарськими будівлями і в цьому рішенні не йде мова про гараж «Д», оскільки його на той час не існувало. Відтак, не має правових підстав відносити гараж «Д» (об`єкт незавершеного будівництва) площею 11 кв. до спільної часткової власності та враховувати його при розподілі майна між сторонами по справі. Що стосується сараю «Ж» площею 5,9 кв. м, то це є самочинне будівництво, яке не введено в експлуатацію, яке зводила відповідач [PERSON] . Крім цього, фактично не існує також так званого гаража під літ. «В» ( як самостійного об`єкта ), площею 35,8 кв.м, оскільки [PERSON] , правонаступником якого є позивач [PERSON] , без дозволу відповідача на її частині земельної ділянки здійснивши самочинне будівництво: просто поставив бетонне перекриття між стінкою її гаража «Б» і свого гаража «Г», і таким чином ніби утворився гараж «В». Відповідач [PERSON] просила не порушувати її право на використання земельної ділянки та демонтувати дах між гаражами «Б» і «Г», вона не використовує так званий гараж «В», який є самочинним будівництвом. У позивача [PERSON] також немає підстав стверджувати про те, що є спір з приводу земельної ділянки, адже питання про розподіл земельної ділянки вже вирішено, оскільки [PERSON] , правонаступником якого є позивач [PERSON] , та відповідач [PERSON] уклали договір про розподіл земельної ділянки, в якому погоджено, що [PERSON] належить 0,0353 га, а [PERSON] - 0,0171 га. Що стосується висновку № 040/18 додаткової будівельно-технічної експертизи, який складений на замовлення адвоката адвокатського бюро «Галина Бідула та Партнери» від 12 грудня 2018 року, то в ньому враховано не всі обставини справи, а те, що враховано не все є об`єктивним. У вказаному висновку експертом безпідставно оцінено особисте майно відповідача [PERSON] , яке не належить до спільної часткової власності. Зокрема, у висновку до спільної часткової власності безпідставно зараховано два балкони, які не є окремим об`єктом права власності. В рішенні Львівського обласного суду від 22 червня 1987 року також не було надано доказів того, що мощення є спільним частковим майном. Позивач не надав доказів того, що ця хвіртка №4, яка розташована на земельній ділянці [PERSON] є спільною частковою власністю. Безпідставно у загальну вартість спільного майна включно мощення під літ. 1, так як це мощення частини земельної ділянки відповідач [PERSON] , укладення якого організувала відповідач. Відносно сервітуту відповідач [PERSON] не погоджується на встановлення сервітуту площею 10.8 кв.м без внесення плати за користування ним та вважає що такий сервітут має бути платним. Відповідач [PERSON] також заперечує проти того, щоб на неї були покладені судові витрати, оскільки вона не порушила жодних прав позивача. З огляду на наведені у відзиві доводи, відповідач [PERSON] вважає, що позов [PERSON] підлягає лише задоволенню в частині тих вимог, котрі нею визнаються. Що стосується інших позовних вимог, то в їх задоволенні слід відмовити. 29 травня 2019 року представник позивача [PERSON] - адвокат Саламаха Н.В. подала відповідь на відзив, в якому, зокрема, вказала на таке. Позивачем [PERSON] на підставі договору дарування від 12.06.2017 року було набуто у власність не конкретно визначені приміщення, а набуто право власності на 13/20 часток у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] . Порядок користування було встановлено між попередніми співвласниками щодо частини цього майна. Приписами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Разом з тим, реалізація права спільної власності має свої особливості та обмеження. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Це означає, що жоден із співвласників не може володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому майном самостійно, без погодження з іншим співвласником, всі юридично значимі дії щодо спільного майна вчиняються та вирішуються спільно. Після набуття позивачем [PERSON] права власності на спірний будинок, з`ясувалося, що наявність негативного відношення відповідача [PERSON] до позивача та членів його родини виключають можливість спільного узгодження між співвласниками майна дій щодо належного їм будинку, будь-якої згоди з цього приводу вони не досягнуть. В той же час, позивач має потребу в обладнанні житла саме в цьому будинку, а тому йому необхідно знати, яке саме конкретно визначене майно йому належить та яким він може безперешкодно користуватися і розпоряджатися. З цією метою позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням вирішити питання про поділ житлового будинку для мирного співіснування в ньому. На жаль, відповідач, конфліктуючи з своїм батьком, рідним братом та ним, [PERSON] , як племінником, не бажав вирішити це питання в позасудовому порядку, створивши необхідність звернення до суду. Небажання відповідача вирішити питання, пов`язані з реалізацією права власності на спільне майно та створення перешкод співвласнику в реалізації ним права власності, підтверджується його відзивом з частковим визнанням позовних вимог, про що свідчить наступне. Житловий будинок на [ADDRESS] є двоповерховим будинком, в склад якого входить горище та підвал. Допоміжними приміщеннями цього будинку, які є невід`ємною його частиною (приналежністю головної речі), є, зокрема, гаражі та сарай, які знаходяться на одній із будинком земельній ділянці, що також належить сторонам спору. Внаслідок усталеного порядку користування між співвласниками будинку відповідач [PERSON] користується приміщеннями другого поверху, а позивач - першого поверху. Горище та підвал цього будинку є допоміжними приміщеннями, через які проходять загальнобудинкові комунікації. Внаслідок цього, не потребує спеціальних знань той факт, що доступ до цих приміщень потрібен обом співвласникам, незалежно від того, які кімнати в будинку їм належать. Висновком додаткової будівельно-технічної експертизи від 12 грудня 2018 року, який згідно ст. 102 ЦПК України є доказом у справі, при розподілі будинку між його співвласниками встановлено та підтверджено необхідність надання доступу позивачу до приміщення горища, яке переходить у власність відповідача, а відповідачу - доступ до підвалу, який переходить позивачу. Внаслідок цього, інтереси обох сторін будуть збалансовані та захищені. Однак, відповідач визнає позов про розподіл будинку лише в частині передачі йому приміщення другого поверху з горищем і безперешкодним доступом до підвалу і не визнаються позовні вимоги про надання безперешкодного доступу позивачу до приміщення горища. Така поведінка, на думку сторони позивача, свідчить про переслідування відповідачем виключно власних інтересів і порушення ним загальних засад цивільних правовідносин щодо справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України). Крім того, відповідач визнає необхідність реального розподілу будинку між його співвласниками, однак заперечує щодо застосування обов`язкових наслідків такого поділу: сплати грошової компенсації за відступ від часток та встановлення сервітуту, без якого такий реальний розподіл є неможливим, що підтверджено висновком експерта. Таким чином, внаслідок розгляду справи відповідач [PERSON] погоджується отримати безкоштовно у власність майно, яке є більшим за розмір своєї частки, однак, така позиція відповідача суперечить положенням ч.3 ст. 358 ЦК України. Розподіл будинку між його співвласниками з відступленням від розміру їхніх часток є неможливим без вирішення питання про сплату грошової компенсації, оскільки внаслідок цього припиняється право власності на ту частину майна позивача, яка не може бути йому передана, що узгоджується з положеннями ст. 364 ЦК України. Вирішення питання про розподіл будинку повинно відбуватися із застосуванням наслідків такого розподілу, що стане запорукою ефективного вирішення спору з дотриманням прав співвласників майна, їхніх майнових інтересів та остаточно впорядкує правовідносини між сторонами, унеможливить зловживання цивільними правами та їх порушення. Що ж стосується заперечень відповідача [PERSON] щодо інших обставин справи, то вони не підтверджуються ні наявними в матеріалах справи доказами, ні нормами чинного законодавства. Так, доводи відповідача про те, що самочинно збудовані гаражі не підлягають поділу спростовується тим, що право власності на ці гаражі зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, поданими обома сторонами спору. Внесення відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про гаражі, які знаходяться на [ADDRESS] є достатнім доказом правомірності існування права власності на них у позивача та відповідача, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 328 ЦК України. Крім того, заява про узаконення самовільно побудованих гаражів та сараю подавалась до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської спільно двома співвласниками будинку - [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується змістом розпорядження Шевченківської районної адміністрації № 876 від 08 грудня 2009 року, яке міститься в матеріалах справи. Згідно цього розпорядження районна адміністрація погодилась із подальшою експлуатацією гаражів та сараю на території будинковолодіння [ADDRESS] та просила ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» внести зміни в технічну документацію. В довідці ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 16 травня 2017 року ці гаражі також описані, оскільки попередньо внесені в Реєстр прав власності на нерухоме майно згідно витягу від 25 квітня 2012 року. Доводи відповідача [PERSON] про те, що ним самостійно з 1987 року здійснювалися всі покращення та зміни спірного будинку не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки відповідач набув право власності на частку у спірному майні лише 27 червня 1991 року, що підтверджується поданим самим відповідачем свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. поданим відповідачем, а також будуть спростовані показаннями свідків; Доводи [PERSON] про те, що гараж під літ. «Д» належить виключно йому згідно заяви попереднього власника від 20.05.2009 року не підтверджуються цією заявою, оскільки в ній не зазначено про те, що гараж є особистою власністю відповідача, а мова йде про приватизацію якихось будівель. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» приватизація - це платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на момент підписання такої заяви, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі - жилої площі у гуртожитках) (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Тобто, заява про згоду на приватизацію могла стосуватися виключно державного чи комунального майна, а не майна, яке належить на праві приватної власності фізичним особам, оскільки чинним законодавством не передбачено приватизації майна, яке належить на праві приватної власності фізичним особам. Крім того, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно всі гаражі на [ADDRESS] належать сторонам спору на праві спільної часткової власності, а відомості про їх належність виключно відповідачу [PERSON] відсутні. Також не підтверджено наявними в матеріалах справи доказами твердження [PERSON] про незаконність будівництва позивачем гаражу «В», оскільки позивач [PERSON] жодного будівництва на [ADDRESS] не здійснював, а набув в 2017 році право власності на те майно, яке належало попередньому власнику, т.б. на 13/20 часток, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного у встановленому законодавством порядку, який і став підставою виникнення в нього права власності. Оскільки договір дарування є чинним, відомості про об`єкти нерухомого майна включені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, у відповідача [PERSON] відсутні підстави звинувачувати позивача у самочинному будівництві гаража. Вважає, що доводи відповідача про те, що поділу підлягає лише будинок без господарських споруд, в тому числі й гаражів, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. Положеннями ст. 186 ЦК України передбачено, що річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. З врахуванням того, що позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які слідують за головною річчю - будинком і становлять з ним неподільну річ - будинковолодіння, розподілу підлягає все майно, належне сторонам спору. Крім того, житловому будинку та вказаним складовим його частинам присвоєно один реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1271855746101. Що стосуються тверджень відповідача про відсутність в сторін спору стосовно права власності на мощення, то такі спростовуються технічним паспортом, договором дарування від 12 червня 2017 року, висновком експерта, витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 квітня 2012 року. Безпідставним вважає доводи відповідача про включення в предмет позову земельної ділянки, належної виключно відповідачу, так як земельні питання щодо належної їм на праві власності земельної ділянки площею 0,0632 га згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 30 грудня 2011 року, вирішене договором від 13 квітня 2017 року, який був укладений між відповідачем [PERSON] та попереднім власником 13/20 її часток [PERSON] , що перейшли у власність позивачу [PERSON] . Вимоги відповідача [PERSON] про безпідставність встановлення сервітуту та необхідність сплати позивачем коштів є не лише безпідставними, а й свідчать про бажання відповідача зловживати своїми правами на шкоду інтересам позивача. Згідно висновку експерта при поділі будинку необхідно встановити сервітути для обох співвласників позивача та відповідача. Однак, відповідач пропонує отримувати грошові кошти за сервітутне користування його земельною ділянкою від позивача і не пропонує сплачувати такі кошти позивачу за сервітутне користування земельною ділянкою позивача. За таких обставин, враховуючи необхідність встановлення сервітуту для позивача та відповідача, позов містить вимоги про безоплатне встановлення сервітутів, що збалансує інтереси сторін, не порушуватиме та не звужуватиме їхніх прав. 07 червня 2019 року відповідач [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зокрема, зіслалась на наступне. Позивач неправдиво стверджує, що він звертався до неї з приводу добровільного розподілу майна, котре перебуває у спільній частковій власності. Однак це є неправдою та доказів такого звернення [PERSON] до суду не подав. Як перед відкриттям судового провадження, так і в даний час вона готова вирішити питання щодо розподілу майна, яке перебуває у їхній спільній частковій власності, в добровільному порядку. Позивач [PERSON] не мав наміру та не вживав заходів досудового врегулювання спору, а навпаки має бажання отримати від неї грошові кошти за її ж об`єкти в спільній частковій власності. Позивачу добре відомо, що гараж «Д», гараж «Ж» побудувала вона, [PERSON] , зі своїм чоловіком, а також, що вони купили хвіртку № 4 та ворота №2. Її чоловік особисто робив мощения 1, вони з чоловіком здійснювали покращення стану приміщення другого поверху, котрим користуються. Позивач [PERSON] голослівно та безпідставно стверджує, що вона не дає йому доступу до горища чи не має наміру давати. Він може користуватись горищем, коли потрібно. Однак, на жаль, коли було потрібно ремонтувати спільний дах будинку, вона сама проводила його ремонт, а [PERSON] протиправно не бере участі в утримуванні даху будинку в належному стані. Позивач [PERSON] у відповіді на відзив також навів інші безпідставні доводи на підтвердження своїх позовних вимог, які спростовуються наведеними в письмовому запереченні обставинами, а тому просить такі доводи не брати до уваги при ухваленні судового рішення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2019 року підготовче провадження в цивільній справі №466/2254/19 було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Саламаха Н.В. позов підтримала, покликаючись на викладені в ньому та відповіді на відзив обставини. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представники - адвокати Мацієвська А.І. та Паращак В.В. проти позову заперечили частково, покликаючись на обставини, які викладені у відзиві на позов та в запереченні на відповідь на відзив. Вважають, що позов слід задовольнити в частині вимог, які визнаються відповідачем [PERSON] , зокрема, в частині реального поділу житлового будинку. У задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення грошової компенсації за невідповідність розміру часток при такому поділі будинку та інших вимог просять відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Саламахи Н.В., відповідача [PERSON] та її представників - адвокатів Мацієвської А.І. і Паращака В.В., показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснення експерта [PERSON] , з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає до задоволення, виходячи з наступних обставин, які були встановлені судом під час розгляду справи по суті. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналогічні приписи щодо обов`язку доказування і подання доказів також зазначено в ч.1 ст. 81 цього Кодексу. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ч.1 ст. 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України, які регулюють достовірність та достатність доказів, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В ході судового розгляду справи встановлено, що 22 червня 1987 року Судовою колегією в цивільних справах Львівського обласного суду в цивільній справі №3-1/87 за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ спільного майна та встановлення порядку користування будинком з приналежними господарськими будівлями та за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, встановлення права власності на будинок і його розділ було ухвалено рішення, яким первісний та зустрічний позови задоволені частково. Вищевказаним рішенням за [PERSON] визнано право власності на 7/20 частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами по [ADDRESS] , а за [PERSON] - на 13/20 частин та встановлено порядок користування вказаним житловим будинком. Відповідач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) є донькою [PERSON] та [PERSON] , а позивач [PERSON] - їх онуком (по лінії сина [PERSON] ) та племінником [PERSON] . Після смерті [PERSON] право власності на її 7/20 ідеальних часток у вказаному будинку перейшло в порядку спадкування до її доньки - відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27 червня 1991 року, посвідченим держаним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Мельником Є.А. Земельна ділянка, площею 0,632 га, на якій розташований житловий будинок на [ADDRESS] була передана його співвласникам [PERSON] і [PERSON] у приватну власність на підставі ухвали Львівської міської ради № 4005 від 30.09.2010 року, що підтверджується долученими до справи копією вищевказаної ухвали та копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 137316 від 18 листопада 2011 року. 08 грудня 2009 року Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради за результатами розгляду заяви [PERSON] та [PERSON] про узаконення самовільного будівництва було прийнято розпорядження №876 «Про погодження подальшої експлуатації самовільно збудованих трьох гаражів та сараю». Вказаним розпорядженням Шевченківська районна адміністрація погодилась із подальшою експлуатацією гаражів та сараю на території будинковолодіння [ADDRESS] та просила ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» і директора ЛКП «Балатон-409» внести зміни в технічну документацію будинковолодіння. На підставі вказаного розпорядження право власності на гараж «Г», гараж «В», гараж «Д» та сарай «Ж» зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як частина будинковолодіння на [ADDRESS] . що підтверджуються долученими до матеріалів копіями розпорядження Шевченківського районної адміністрації Львівської міської ради №876 від 08 грудня 2009 року та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 квітня 2012 року, номер витягу: 33948329. 13 квітня 2017 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір, зареєстрований в реєстрі за №891, яким поділено земельну ділянку на [ADDRESS] між співвласниками розташованого на ній житлового будинку пропорційно до розміру їхніх часток у праві власності на житловий будинок. Згідно вказаного договору від 13 квітня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. і зареєстрований в реєстрі за №891, за домовленістю сторін у володіння і користування [PERSON] (правонаступником якого в даний час є позивач [PERSON] ) перейшла земельна ділянка 2 з межею 1-2-3-10-16-15-14-13-12-8-9-1, площею 0,0353 га, що становить ідеальну частку 56/100. У володіння і користування відповідача [PERSON] перейшла земельна ділянка 3 з межею 3-4-5-6-7-8-12-11-10-3, площею 0,0171 га, що становить ідеальну частку 27/100. У спільне володіння та користування співвласників [PERSON] і [PERSON] передано земельну ділянку 1 з межею 10-11-12-13-14-15-16-10, площею 0,0108 га, що становить ідеальну частку 17/100 га. 12 червня 2017 року на підставі договору дарування 13/20 частин житлового будинку та договору дарування 13/20 частин земельної ділянки, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] та посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. і зареєстровані в реєстрі відповідно за №1351 і №1352, копії яких містяться в матеріалах справи, позивачем [PERSON] набуто право власності на 13/20 частин у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] разом з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель і споруд та право власності на 13/20 частин земельної ділянки за цією ж адресою та зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно. Судом на підставі витягів про реєстрацію права власності, даних технічного паспорта на будинок встановлено, що на момент подання позову та розгляду справи загальна площа житлового будинку на [ADDRESS] становить 206,00 кв.м, будинок забезпечений водопостачанням та каналізацією, електропостачанням, газопостачанням, індивідуальним опаленням. До складу приміщень цього будинку входить наступні приміщення. Підвал під літ.: І - службове (коридор-сходова клітка) площею 5,80 кв.м; ІІ-службове (приміщення підвалу) площею 21,40 кв.м; ІІІ-службове (приміщення підвалу) площею 9,70 кв.м. Всього по підвалу - 36,9 кв.м. Перший поверх під літ.: І-коридор - сходова клітка площею 5,80 кв.м; 1-1-коридор площею 3,5 кв.м; 1-2-коридор площею 5,60 кв.м.; 1-3-житлова кімната площею 11,70 кв.м; 1-4 житлова кімната площею 21,60 кв.м; 1-5-житлова кімната площею 20,60 кв.м; 1-6-кухня площею 12,20 кв.м; 1-7 - ванна площею 2,30 кв.м; 1-8- вбиральня площею 0,7 кв.м. Всього по першому поверху - 84,0 кв.м.. Другий поверх під літ.: ІІ-сходова клітка площею 6,1 кв.м; 2-1 - коридор площею 9,90 кв.м; 2-2 - ванна площею 1,90 кв.м; 2-3 - вбиральня площею 0,80 кв.м; 2-4 - кухня площею 12,10 кв.м; 2-5 - житлова кімната площею 11,00 кв.м; 2-6 - житлова кімната площею 22,10 кв.м; 2-7 - житлова кімната площею 21,20 кв.м. Всього по другому поверху - 85,10 кв.м. До складу будинку також відносяться гараж «Б», гараж «Г», гараж «В», гараж «Д» та сарай «Ж». Рішенням Судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 22 червня 1987 року в цивільній справі №1-3/87, яке разом із матеріалами справи №1-3/87 оглянуто в судовому засіданні за клопотанням представників відповідача [PERSON] , співвласникам житлового будинку на [ADDRESS] встановлено наступний порядок користування: власнику 13/20 залишено в користування приміщення в житловому будинку під літ.: 1-1 площею 3,60 кв.м, 1-2 площею 5,60 кв.м, 1-3 площею 11,70 кв.м, 1-4 площею 21,60 кв.м, 1-5 площею 20,60 кв.м, 1-6 площею 12,20 кв.м, 1-7 площею 2,30 кв.м, 1-8 площею 9,60 кв.м, в підвалі ІІ площею 2,30 кв.м, приміщення IV площею 9,70 кв.м, гараж в господарській будівлі Б та навіс В; власнику 7/20 часток залишено в користування приміщення в житловому будинку під літ.: 2-2 площею 1,80 кв.м, 2-3 площею 0,80 кв.м, 2-4 площею 12,10 кв.м, 2-5 площею 11,00 кв.м, 2-6 площею 22,10 кв.м, 2-7 площею 21,20 кв.м, зовнішні сходи, балкони, калитку, частину господарської споруди Б, що є сараєм, навіс Г; в спільному користуванні обох співвласників житлового будинку залишено: приміщення під літ.: V площею 5,80 кв.м, VІ площею 6,10 кв.м, 2-1 площею 10,40 кв.м, в підвалі приміщення І площею 3,50 кв.м, приміщення ІІІ площею 21,40 кв.м, огорожу № 1 та № 2, ворота, горище, яким попередні співвласники користувались згідно своїх ідеальних долей, користуючись спільним входом з приміщення під літ. 2-1. Судом також встановлено, що на підставі вищевказаного договору про поділ земельної ділянки від 13 квітня 2017 року, який був укладений між [PERSON] і [PERSON] , в користування позивача [PERSON] який є правонаступником [PERSON] , перейшла частина земельної ділянки, на якій розміщені гараж «Г», огорожа 1, ворота 3, огорожа 5, а у користування відповідача [PERSON] перейшла та частина земельної ділянки, на якій розташовані гаражі «Б», «В», «Д», сарай «Ж», ворота 2, хвіртка 4. З врахуванням технічних характеристик житлового будинку та приналежних до нього господарських приміщень та споруд, встановленого судовим рішенням порядку користування та враховуючи договір про поділ земельної ділянки від 13.04.2017 року, суд встановив, що фактично у користуванні позивача [PERSON] перебуває підвал та 1-ий поверх спірного будинку, загальна площа яких становить 120,90 кв.м, та гараж «Г» площею 32,3 кв.м, а в користуванні відповідача [PERSON] - 85,10 кв.м площі будинку та 87,9 кв.м допоміжних будівель (гаражі «Б», «В», «Д», сарай «Ж»), що не відповідає розміру їхніх ідеальних часток у праві власності на вказане нерухоме майно. Висновком експертного дослідження № 015/18 від 24 липня 2018 року, складеного експертом ТОВ «Гал-Світ» [PERSON], встановлено можливість поділу житлового будинку, підтверджено невідповідність ідеальних частин, які належать позивачу [PERSON] у будинку [ADDRESS] , реально виділеним йому в користування приміщенням, запропоновано один варіант поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також запропоновано варіанти поділу земельної ділянки. Згідно висновку № 040/18 додаткової будівельно-технічної експертизи від 12 грудня 2018 року, проведеної судовим експертом ТОВ «Гал-Світ» [PERSON], розподіл житлового будинку [ADDRESS] з врахуванням приналежних до нього господарських будівель та споруд у відповідності до розміру часток їхніх співвласників: [PERSON] - 13/20 часток; [PERSON] - 7/20 часток, без відступлення від ідеальних часток в будинковолодінні, не можливий. Розподіл будинковолодіння [ADDRESS] можливий з врахуванням порядку користування житловим будинком, зазначеним у рішенні Судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 22.06.1987 року (без виділення приміщень в спільне користування), фактичного порядку користування, договору про поділ земельної ділянки від 13.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. та вимог діючих ДБН України з відступленням від розміру часток співвласників будинку [ADDRESS] , варіант розподілу викладений у висновку - див. дослідження і таблиці №1 і №2 до висновку з наступними обмеженнями: - пропонується зобов`язати власника 13/20 часток [PERSON] при необхідності надавати безперешкодний доступ власнику 7/20 часток [PERSON] у приміщення підвалу для обслуговування каналізаційної мережі (при необхідності); - пропонується зобов`язати власника 7/20 часток [PERSON] надавати безперешкодний доступ власнику 13/20 часток [PERSON] у приміщення горища будинку для обслуговування димовентиляційних каналів; - земельній ділянці власника [PERSON] зі сторони головного і бокового (лівого) фасаду загальною площею 26,16 кв. м з геометричними розмірами в м: 11,11; 10,80; 1,00; 9,35; 10,35; 1,56 надати сервітутне право; - земельним ділянкам [PERSON] зі сторони дворового фасаду площею 6,30 кв.м з геометричними розмірами в м: 6,27; 1,00; 6,30; 1,00, та зі сторони бокового (правого) фасаду площею 10,80 кв.м з геометричними розмірами в м: 1,22; 1,56; 9,10; 1,00; 10,60 надати сервітутне право. Крім того, експертом пропонується встановити порядок користування земельною ділянкою в межах червоних ліній площею 75 кв.м. у відповідності до запропонованого варіанту розподілу земельної ділянки, а саме: - власнику 13/20 часток [PERSON] надати в користування земельну ділянку в межах червоних ліній площею 62,55 кв.м з геометричними розмірами за ходом годинникової стрілки в м від т. А, а саме: 19,28 (з [ADDRESS] ); 3,24; 19,31; 3,25; - власнику 7/20 часток [PERSON] надати в користування земельну ділянку в межах червоних ліній площею 12,45 кв.м з геометричними розмірами за ходом годинникової стрілки в м від т. А, а саме: 3,25; 3,76; 3,26; 3,92. Розмір часток співвласників будинковолодіння [ADDRESS] після його розподілу між співвласниками [PERSON] та [PERSON] з відступленням від розміру їх часток у праві спільної часткової власності на цей будинок буде наступний: - власник 13/20 часток [PERSON] буде володіти 43/100 часток; - власник 76/20 часток [PERSON] буде володіти 57/100 часток. Грошова компенсація, яка підлягатиме сплаті за відступлення від розміру часток і належить [PERSON] , співвласнику будинковолодіння [ADDRESS] , становить 206 340,00 грн., яку має сплатити другий співвласник [PERSON] за збільшення ідеальної частки. Судом встановлено, що сторони спору згоди щодо поділу житлового будинку, а щодо поділу приналежних до нього господарських споруд не дійшли, відповідач [PERSON] заперечує проти встановлення сервітутів та сплати грошової компенсації, хоча не заперечує щодо проведення розподілу житлового будинку. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з положеннями ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Приписами ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом ч.ч.1,2 с. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається «Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція). Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. В постанові Верховного Суду від 06.06.2019 року у справі № 500/4944/15-ц зроблено висновок про те, що при поділі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. Верховний Суд також сформував висновки про те, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 364 ЦК України це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась (постанова Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 1316/304/11; постанова Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 619/2835/15-ц). На підставі наведених законодавчих положень суд приходить до висновку, що поділ (виділ) майна, яке перебуває у спільній власності, є неможливим лише у разі неможливості поділу такого майна. При наявності можливості поділу з відступленням від розміру часток суд може здійснити такий поділ в судовому порядку з присудженням відповідної грошової компенсації, що відповідає висновкам Верховного Суду в подібних правовідносинах. Як зазначалось вище, відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. На підтвердження технічної можливості поділу будинку на [ADDRESS] разом із приналежними до нього господарськими будівлями, позивачем [PERSON] подано до суду висновок судового експерта [PERSON] № 015/18 від 24 липня 2018 року та висновок № 040/18 додаткової будівельно-технічної експертизи від 12 грудня 2018 року, якими встановлено технічну можливість поділу спірного майна з відступом від розміру часток їх співвласників та визначено розмір грошової компенсації за таке відступлення. Вимоги до висновку експерта встановлені положеннями ст. 102 ЦПК України, згідно з якими висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Заслухавши за клопотанням представників відповідача в судовому засіданні пояснення судового експерта [PERSON], якою підтверджено факт складення таких висновків, дослідження документів, на підставі яких складені висновки, враховуючи наведені законодавчі положення, суд приходить до висновку про відповідність висновків судового експерта [PERSON] вимогам процесуального закону та можливість прийняття їх в якості доказів у справі. Що ж стосується доводів відповідача та його представників про те, що частина спірного майна була створена за його особисті кошти, то в ході розгляду справи такі обставини не підтверджені ні показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні, ні письмовими доказами, ні будь-якими іншими засобами доказування. За таких обставин, враховуючи відсутність інших домовленостей між сторонами спору щодо порядку поділу спірного майна, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про поділ житлового будинку та приналежних до нього господарських будівель і споруд на [ADDRESS] ґрунтуються на нормах чинного законодавства та підлягають задоволенню. Положеннями ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно зі ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Внаслідок цього, суд вважає за необхідне також задоволити й позовні вимоги про встановлення сервітутів, оскільки такі забезпечать справедливий баланс прав та законних інтересів співвласників, можливість користуватися та розпоряджатися виділеною часткою майна кожному із співвласників. При розгляді позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації суд виходить із наступного. У відповідності до положень ст. 358 ЦК України проведення розподілу будинковолодіння між сторонами спору при невідповідності розміру часток співвласників без стягнення грошової компенсації є неможливим. Розмір грошової компенсації за таке відхилення визначений у поданому позивачем висновку експерта. Стороною відповідача не подано доказів неправильності визначення оцінки вартості такої компенсації, наявність підстав для її несплати позивачеві, неможливості сплати відповідачем такої суми. З клопотанням про проведення експертизи визначення вартості спірного майна на підставі ухвали суду сторони та їх представники не звертались. Доводи сторони відповідача про те, що при визначенні вартості компенсації за відхилення від розміру часток при проведенні поділу не повинні враховуватися самовільно збудовані гаражі та сарай, які перебувають у користуванні відповідача, не заслуговують на увагу та спростовуються положеннями ст. 381 ЦК України, згідно з якими садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Крім того, згідно листа Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 13 квітня 2010 року №22-19/1-2033, при наявності правовстановлювальних документів на житловий (садовий, дачний) будинок, якщо в період з 5 серпня 1992 до 1 січня 2008 власник без дозволу на виконання будівельних робіт провів будівництво, добудови, прибудови, надбудови господарських будівель, то він має можливість легалізувати будівництво названих приналежних речей (ст. 186 ЦК України) шляхом внесення їх до технічного паспорту із зазначенням технічного стану цих об`єктів з наступним прийняттям відповідного рішення місцевим органом виконавчої влади згідно із ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» , а в разі відмови - розглянути це питання в судовому порядку згідно ст. 376 ЦК України. У вказаному листі також звернуто увагу на те, що Тимчасовий порядок має обмеження у часі (звершення будівництва до 01.01.2008, подання заяви - до 31.12.2010). Зважаючи на те, що експлуатація самовільно збудованих гаражів та сараю погоджена органом місцевого самоврядування згідно розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №876 від 08 грудня 2009 року, дані про вказане майно, як складову будинковолодіння на [ADDRESS] , внесені до технічного паспорта та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підстави для виключення цього майна із переліку складових об`єктів зазначеного будинковолодіння при проведенні його поділу відсутні. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві, обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, доводи є достовірними, обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, а тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обгрунтованим і таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved