Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись на те, що [PERSON] , є матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яких рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2021 року відібрано від матері без позбавлення її батьківських прав та влаштовано до Йосиповецького дошкільного навчального закладу де вони перебувають і на даний час. 22 квітня 2021 року розпорядженням голови Стрийської районної державної адміністрації № 89 малолітнім [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] надано статус дітей , позбавлених батьківського піклування. [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про повернення на виховання її малолітніх дітей. Згідно ухвали Стрийського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 року по справі №352/156121, [PERSON] подала заяву про залишення заяви без розгляду. Позивач зазначає, що з моменту відібрання малолітніх дітей відповідач змінила свою поведінку тільки на деякий час. Починаючи з серпня місяця її часто можна було побачити у стані алкогольного сп`яніння разом зі своїм співмешканцем. Згідно повідомлення завідуючої Йосиповецького дошкільного навчального закладу з листопада [PERSON] рідше навідує дітей, діти легко її відпускають. Відповідачка [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, що підтверджується характеристикою старости с. Антонівка. Виходячи з вищевикладеного представник позивача просить ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; стягнути із [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі Ѕ частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. Представник позивача Журавненської селищної ради Львівської області, як органу опіки та піклування, Демків Г.І. у судове засідання не з`явилася, але подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не подала, правом на подання відзиву не скористалась, а тому суд вважає, що наявні умови для проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає вимогам частини 4 статті 223 та статті 280 ЦПК України. За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за її відсутності, провівши на підставі вимог ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ч.1 ст. 223 ЦК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Як встановлено в судом, [PERSON] , є матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтва про народження, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану (а.с.10-12, 15). 26 жовтня 2020 року [PERSON] спричинила своїй малолітній дитині [PERSON] , [INFO] умисні легкі тілесні ушкодження, що підтверджується ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 06 травня 2021 року (а.с. 23). Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2021 року у [PERSON] будо відібрано дітей без позбавлення її батьківських прав (а.с. 20-22). 22 квітня 2021 року розпорядженням голови Стрийської районної державної адміністрації № 89 малолітнім [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування. Згодом [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про повернення на виховання її малолітніх дітей, але потім за її заявою, вказаний позов було залишено без розгляду, відповідно до ухвали Стрийського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 року по справі №352/1561/21 (а.с. 19). Згідно характеристики старости с. Антонівка віж 08 липня 2022 року № 468, [PERSON] зловживає алкоголем, веде аморальний спосіб життя, часто надходили усні скарги жителів с. Антонівка, щодо її поведінки. За інформацією Йосипівського дошкільного навчального закладу № 35 від 07 липня 2022 року, [PERSON] та [PERSON] виховуються в даному закладі у групі із цілодобовим перебуванням із 04 листопада 2020 року, відповідно до наказу № 51а. (а.с. 17). Відповідно до акту обстеження умов проживанні від 08 липня 2022 року за місцем проживання [PERSON] в [ADDRESS] , у будинку брудно, при сутній неприємний запах, умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дітей жодних умов не створено, на час проведення обстеження [PERSON] перебувала в стані алкогольного сп`яніння (а.с. 18). Відповідно до висновку № 11 від 16 лютого 2022 року орган опіки та піклування Журавненської селищної ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6-7). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову та в порядку ч. 1 ст. 430 ЦПК України допускається негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує також висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Під час застосування наведених норм права суд враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70), Верховним Судом у постановах від 26.12.2018, 13.03.2019 та 06.05.2020 при розгляді справ № 404/6391/16-ц, № 631/2406/15-ц та № 753/2025/19, відповідно до яких ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Згідно зі ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, в якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Так, як підставу звернення до суду з позовом про позбавлення батьківський прав представник позивача Журавненської селищної ради Львівської області, як органу опіки та піклування, посилається на ту обставину, що неповнолітні [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2021 року були влаштованими до Йосипенецького дошкільного навчального закладу без позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд погоджується з аргументами сторони позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Відповідач, [PERSON] фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не бере участі у їх вихованні, матеріально не забезпечує, не дбає про здоров`я дітей. У суду відсутні підстави ставити під сумнів істинність фактів, зазначених у досліджених судом доказах, оскільки такі відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Також, суд зауважує, що у підготовчі та судові засідання відповідач жодного разу не з`явилась, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла, процесуальним правом на подання відзиву не скористалась. Вказані обставини суд розцінює як небажання останньої приймати участь у вихованні неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Відтак, [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Крім цього, суд враховує, що згідно з ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області від 16 лютого 2022 року №11 встановлено, що орган опіки і піклування Журавненської селищної ради вважає за доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу на відсутність доказів, які б свідчили про вжиття відповідачем будь-яких дій (заходів) щодо зміни ситуації, яка склалася, що, в свою чергу, давало б суду підстави вважати, що відповідач бажає виправити свою поведінку в інтересах дітей. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, враховуючи те, що відповідач [PERSON] умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, а тому позбавлення її батьківських прав буде лише сприяти розвитку дітей, а відтак позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] та стягувати з неї аліменти на утримання сина та доньки в розмірі 1/2 частини усіх видів її заробітку. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, враховуючи вимоги ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави в розмірі 1 984, 80 грн. за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів.

Outcome: approved