Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Ведющенко В.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.01.2000 року. У 2000 році син позивачки [PERSON] купив будинок за адресою: [ADDRESS] . який є сусіднім з будинком позивача. В даному будинку умови проживання були неналежні, тому син позивачки з сім`єю тимчасово вселилися до її будинку, проте після двох років спільного проживання у одному будинку, між позивачем та відповідачкою склалися неприязні відносини та син позивачки вмовив її переселитися до належного йому будинку, за адресою: [ADDRESS] . Син позивача - [PERSON] помер [INFO] . Відповідач за позовом на законних підставах вимагає від позивача виселитись із будинку належного відповідачу та в якому позивач тимчасово проживає і позивач погоджується звільнити назване житло. Водночас відповідач в добровільному порядку не бажає звільнити (виселитись ) із будинку належного позивачу на праві власності, при цьому жодної правової підстави проживати в будинку належному позивачу відповідач не має. Право позивача на безперешкодне користування своєю нерухомістю відповідачем порушується і потребує судового захисту у спосіб визначений п.5 ч.2 ст. 16 ЦК України. Ухвалою від 28.10.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 04.02.2021 року постановлено ухвалу суду про продовження підготовчого провадження. 04.03.2021 року від представника відповідача адвоката Осієвської І.В. надійшов відзив на позовну заяву. В обгрунтування відзиву представник послалася на те, що відповідачка зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS] , проте всупереч твердженню Позивача права спільної сумісної власності на цей будинок немає. Зазначений будинок на підставі договору дарування належить її чоловіку [PERSON] , який помер у 2020 році. У 1998 році між [PERSON] та подружжям [PERSON] і [PERSON] відбулася міна житловими будинками. [PERSON] отримала у володіння та користування житловий будинок [ADDRESS] . Нотаріально договір міни житловими будинками сторони не посвідчували, оскільки Позивач [PERSON] вирішила 21.10.2004 року скласти заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3044. Згідно даного заповіту позивачка заповіла все майно сину [PERSON] . Таким чином, Відповідач [PERSON] проживає у житловому будинку [ADDRESS] постійно з 1998 року. За цей час у цей будинок були вкладені значні грошові кошти, спрямовані на його догляд, ремонт, комунальні платежі тощо. Відповідачка не погоджується із вимогами про її виселення із у житлового будинку [ADDRESS] , посилаючись на норми ст. 9 ЖК України, якими передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням та на ст. 116 ЖК України в якій зазначено, що виселення без надання іншого жилого приміщення можливо лише у даній статті випадках, жодну з яких відповідачкою не було порушено. Тому відповідач не погоджується з позовними вимогами та вважає їх безпідставними, а позовну заяву - такою, що не підлягає задоволенню. 16.03.2021 року представник відповідача на адресу суду надіслала клопотання про виклик свідків. 07.04.2021 року від представника відповідача адвоката Осієвської І.В. надійшло клопотання про поновлення процесуального строку для подачі відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 07.04.2021 року поновлено позивачу строк для подачі відзиву, прийнято відзив на позовну заяву та закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 20.10.2021 року ухвалою судді зупинено провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача до вступу у справу правонаступника після смерті позивача. Ухвалою суду від 01.06.2022 року поновлено провадження та залучено правонаступника позивача [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не зявилися, через канцелярію суду представник подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Разом з заявою надав копію свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] . В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталась, причини неявки не повідомила. Представник відповідача адвакат Задорожнюк О.Б. на електронну адресу суду надіслала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю бути присутньою на невідкладних слідчих діях. Доказів поважності відкладення розгялду справи суду не надала. Ухвалою суду було задоволено клопотання сторони відповідача про виклик та допит свідків, які неодноразово викликалися до суду, проте будучи належним чином повідомленні про дату та час розгляду справи, свідки в судові засідання не з`являлися, стороною відповідача їх явка не була забезпечена. Суд звертає увагу, що за клопотанням представника відповідача 19.07.2022 року, 18.10.2022 року судові засідання були відкладені, тому враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді, відповідач в судові засідання 19.07.2022р.,18.10.2022р., 13.12.2022 р. не з`являлась, причини її неявки суду не відомі, представник відповідача доказів на підтвердження відкладення розгляду справи не надала, з метою розумності строку розгляду справи та не порушення прав сторни позивача, за таких обставин, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін, на підставі наявних доказів у матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 25.01.2000 року державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори, позивачу [PERSON] належав житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.4). Як вбачається з довідки про відповідність адреси об`єкта нерухомого майна № 33 від 28.07.2020 року виданої виконавчим комітетом Новоукраїнської міської ради [PERSON] , змінено переномерацію/переадресацію будинку по [ADDRESS] на [ADDRESS] (а.с.5). З копії свідоцтва про шлюб відповідачка [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивача [PERSON] з 07.10.1989 року (а.с.52). Від даного шлюбу в них народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 53). 21.10.2004 року [PERSON] відповідно до заповіту, реєстраційний номер № [NUMBER] , заповіла все своє майно сину [PERSON] (а.с.54). Відповідно заповіту, реєстраційний номер № 652, [PERSON] 02.06.2020 року все належне їй майно заповіла донькі [PERSON] (а.с.124 зворотна), що також підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.125-130). З акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] № 307/02-33 від 05.06.2020 року виданого депутатом Новоукраїнської міської ради Шиловою І.Л. вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] з 1998 року. В даному будинку [PERSON] проживала разом з покійним чоловіком [PERSON] та їх донькою. За час проживання в будинку родина проводила ремонтні роботи, здійснювала сплату комунальних платежів (а.с.56). [INFO] померла [PERSON] , позивач по справі, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.100). Згідно довідки управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Новоукраїнської міської ради № 2518 від 19.10.2021 року [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , одна. Згідно копії спадкової справи № 161/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] з заявою про прийняття спадщини 19.10.2021 року звернулась лише її донька [PERSON] (а.с.121). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.12.2022 року [PERSON] набула права власності на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.194). Право власності [PERSON] на спірний житловий будинок підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.195). Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права особи на житло. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК) визначає, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з власної волі, незалежно від волі інших осіб. Норми спадкового права, відповідно до Цивільного кодексу України, передбачають: - Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) - (стаття 1216); - Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217); - До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (стаття 1218 ); - Спадщина відкривається, зокрема внаслідок смерті особи і часом відкриття спадщини є, зокрема день смерті особи (стаття 1220); - Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221); - Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233). Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини Право спадкоємців на спадкове майно підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (за законом чи за заповітом), яке видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом у відповідності до положення ст. 1268 ЦК України [PERSON] набула права власності на будинок за адресою [ADDRESS] , зокрема, права володіти, користуватися та розпоряджатися ним. В даній справі позивачка (правонаступник) [PERSON] підтримує позовні вимоги заявлені [PERSON] та просить усунути їй як власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача [PERSON] . Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] в силу положень частини другої статті 64 ЖК України, частини четвертої статті 156 ЖК України не є членом сім`ї власника житлового будинку по [ADDRESS] , оскільки не проживала разом із нею у цьому житловому будинку, не вела спільного господарства, а лише вселилася в нього, як дружина сина позивача. Крім того, посилання відповідача на те, що сторони здійснили обмін житловими будинками, тому вона проживає у спірному будинку по [ADDRESS] з 1998 року на законних підставах та вважала його своєю власністю, суд відхиляє, оскільки право власності на будь-яке майно підтверджується правовстановлюючими документами. Докази, які б підтверджували право власності відповідача на спірний будинок, в матеріалах справи відсутні. Разом з тим, вказані доводи не є достатньою підставою для обмеження [PERSON] , як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідачка у відзиві наголошувала, що іншого житла вона не має. Будинок по [ADDRESS] є її єдиним місцем проживання, проте матеріалами справи встановлено та не заперечується відповідачкою, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також суд, кретично ставиться до пояснень відповідача, що факт її реєстрації за іншого адресою не свідчить про її право власності на цей будинок, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували або спростовували дану обставину. Оцінюючи позовні вимоги про виселення [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] , на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідачкою спірним житлом шляхом її виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше відповідачка не є членом сім`ї позивача вона не проживала разом із нею у спірному житловому будинку, не вела спільного господарства, по-друге відповідачка почала проживати у будинку, як дружина сина покійної позивачки [PERSON] , однак її син у 2020 році помер, по-третє, відповідачка забезпечена іншим житлом, зокрема має постійне зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачки підлягають задоволенню. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] слід виселити з житлового будинку по [ADDRESS] .

Outcome: approved