Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-08 00:00:00

28.08.2021 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , із врахуванням заяви від 15.02.2022 р. просив у порядку поділу спільного майна подружжя: визнати об`єктом спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на Ѕ частину означеної квартири; визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину цієї квартири; визнати грошові кошти у розмірах 350 497,04 доларів США та 667 000,00 грн спільною сумісною власністю; визнати за ним право власності на Ѕ частину цих грошових коштів, або 175 248,52 доларів США та 333 500,00 грн, стягнувши з [PERSON] на його користь означені грошові кошти; припинити за [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за ним право особистої приватної власності на цю квартиру. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що 26.09.2003 р. між ними було укладено шлюб, під час шлюбу народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 19.10.2020 р. рішенням суду шлюб між ними розірвано. До майна, що набуто за час шлюбу, слід віднести квартиру [ADDRESS] , подаровану батьком відповідача [PERSON] під час святкування весілля; вони проживали у цій квартирі до 2013-2014 рр. і за цей період ним сплачувались всі рахунки за комунальні послуги, витрачено більше 10 000 доларів США на облаштування квартири, купівлю меблів; слід також віднести депозитні договори, що були відкриті на ім`я відповідача: договір строкового банківського вкладу № 063931/FDDV27-10 від 16.12.2010 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума вкладу 5 000 доларів США, строк вкладу - 2 місяці, процентна ставка 9,85 % річних; договір відкриття депозитного рахунку № 010710/FDDV27-06 від 16.01.2006 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 35 354,29 долари США; договір відкриття депозитного рахунку № 011754/FDV27-06 від 26.05.2006 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 21 504,14 долари США; договір відкриття депозитного рахунку № 011719/FDV27-06 від 23.05.2006 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 28 360,18 доларів США; договір відкриття депозитного рахунку № 007741/FDDV27-06 від 14.07.2007 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 6 278,43 доларів США; договір відкриття депозитного рахунку № 013058/FDV27-06 від 11.04.2007 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 20 000,00 грн; договір відкриття депозитного рахунку № 067812/FD27-10 від 30.06.2010 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 500,00 грн; договір відкриття депозитного рахунку № 063587/FDDV27-10 від 01.07.2010 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 400 500,00 грн; договір відкриття депозитного рахунку № 071075/FD27-12 від 04.01.2012 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 200 000,00 грн; договір відкриття депозитного рахунку № 071481/FDV27-12 від 01.03.2012 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 15 000,00 доларів США; договір відкриття депозитного рахунку № 071482/FDV27-12 від 01.03.2012 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», сума владу 15 000,00 доларів США; договір строкового банківського вкладу № 19947963 від 29.01.2013 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», сума вкладу 40 000,00 доларів США, строк вкладу - 3 місяці, процентна ставка 5,10 % річних, договір № 21418394 переукладений 29.04.2013 р. строком на 30 днів, процентна ставка 3,90 % річних; договір № 21797700 у сумі 129 677,00 доларів США переукладений 29.05.2013 р. строком до 31.05.2014 р., процентна ставка 3,50 % річних; договір відкриття депозитного рахунку № 263/28/365276 від 25.01.2013 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», сума вкладу 40 000,00 доларів США, строк повернення 25.04.2013 р., процентна ставка 5,0 % річних, 28.01.2013 р. відповідачем внесені ще 60 000,00 доларів США; договір строкового банківського вкладу № 20575713 від 06.03.2013 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», сума вкладу 44 000,00 доларів США, строк вкладу - 91 день, процентна ставка 5,1 % річних; договір відкриття вкладного рахунку № 2620/28/419376 від 26.04.2013 р., укладений із Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», сума вкладу 100 000,00 доларів США, процентна ставка 3,0 % річних; договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070171423300, укладений із Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», сума вкладу 45 000,00 грн, строком до 01.10.2014 р.; договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070171423300, укладений із Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», сума вкладу 1 000,00 грн, строком до 01.07.2015 р.; а також до майна, що набуто за час шлюбу, слід віднести квартиру [ADDRESS] , придбану ним 06.08.2013 р. за договором купівлі-продажу за 1 972 512,00 грн, що еквівалентно 246 780,00 доларам США, і, хоча договір оформлений на відповідача, він містить пункт 6, в якому зазначено за чиї кошти придбано майно; оскільки квартира придбана за його особисті заощадження, то вона є його особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 14.09.2021 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 03.10.2022 р. закрито підготовче провадження у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] , його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, просив ухвалити рішення, яким припинити право одноособової приватної власності [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , визнати запозивачем [PERSON] право власності на Ѕ частину означеної квартири, у задоволенні інших вимог позову [PERSON] просив відмовити, посилаючись на те, щоця квартира була придбана у період шлюбу за суму 246 780,00 доларів США. [PERSON] таких коштів не мав, фразу у договорі купівлі-продажу він запропонував внести особисто, між тим йому ніхто не заважав вказати, що всі необхідні кошти для сплати вартості квартири та пов`язаних платежів за цим договором саме у розмірі 246 780,00 доларів США передав із своїх особистих заощаджень. Щодо квартири [ADDRESS] , то вона була придбана та належним чином зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] 05.10.2001 р., тобто майже за два роки до часу офіційної реєстрації шлюбу, отже ця квартира не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Щодо грошових коштів, які начебто були на рахунках відповідача [PERSON] , то надані позивачем договори мають чітко визначений строковий термін розміщення грошових вкладів - з моменту відкриття до моменту закриття вкладу, цей термін розміщення грошових вкладів чітко вкладається в термін дії зареєстрованого шлюбу подружжя [PERSON] , практично всі договори закінчили свою дію ще у 2013-2014 рр., шлюб розірвано у 2020 р., ці кошти були зняті з рахунків і були використані подружжям на: здоров`я, подорожі, утримання та освіту дітей, придбання будівельних матеріалів, проведення ремонту, купівлю коштовної побутової техніки до квартири [ADDRESS] , яка придбана 06.08.2013 р. Суд, заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини справи, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступних висновків. Встановлено, що сторони з 26.09.2003 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/38597/19-ц від 19.10.2020 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказані обставини підтверджуються копіями: свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , видане 26.09.2003 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 000308555545 від 27.05.2021 р. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються копіями: свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане 01.09.2006 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане 25.03.2011 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення спільного домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація права на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошті не буде належними чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з прийняттям Сімейного кодексу України (далі - СК) та внесенням суттєвих змін до норм матеріального права, які регулюють правовідносини щодо укладення, припинення шлюбу, визнання його недійсним та майнових прав подружжя, з метою забезпечення правильного й однакового застосування законодавства під час вирішення справ даної категорії Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя» постановив дати судам такі роз`яснення: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (пункт 23 постанови). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) (абзац 1 пункту 24 постанови). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час розгляду справи, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (абзац 2 пункт 24 зазначеної вище постанови). Згідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Позивач [PERSON] просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] та у порядку її поділу визнати за кожним з них право власності на Ѕ частину цієї квартири, просив визнати грошові кошти у розмірах 350 497,04 доларів США та 667 000,00 грн спільною сумісною власністю та у порядку їх поділу визнати за ним право власності на Ѕ частину грошових коштів у зазначених вище розмірах, стягнувши з відповідача грошові кошти у розмірах Ѕ їх частин. Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуєвідхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідачем [PERSON] на підтвердження того, що квартира [ADDRESS] придбана та належним чином зареєстрована на її ім`я до шлюбу, тобто є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу, надано копію договору купівлі-продажу квартири серії АЕЕ № 442019, укладеного 15.10.2001 р. між представництвом Фонду державного майна України у Мінському районі м. Києва та [PERSON] , [INFO] зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації», записано у реєстрову книгу № д.165-138 за реєстровим № 41620, і означеним доказом відповідачем спростована презумпція права спільної сумісної власності на це майно. За таких обставин, враховуючи, що квартира була придбана та зареєстрована на відповідача до шлюбу, вбачається, що твердження позивача [PERSON] , що означена квартира є спільною сумісною власність подружжя, є безпідставними та спростовують вищенаведеними доказами та встановленими в судовому засіданні обставинами, отже у задоволенні його позову в частині визнання цієї квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ цього майна слід відмовити. Доказів того, що квартира була подарована подружжю, доказів того, що за час шлюбу її цінність істотно збільшилася внаслідок грошових затрат позивача ані позивачем, ані його представником надано не було. Щодо грошових коштів, то на підтвердженняїх наявності на час розгляду справи на рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] , позивачем надано копії відповідних договорів про розміщення відповідачем у банківських установах грошових коштів (а.с. 17-49, т. 1, а.с. 36-37, т. 2). Суд, аналізуючи надані докази, дійшов висновку, що всі договори мають визначений термін розміщення грошових вкладів та що ці договори закінчили свою дію у 2006-2007 рр., деякі закінчили свою дію у 2010-2012 рр., інші - у 2013-2014 рр. Отже, оскільки шлюб сторін розірвано 19.10.2020 р., слід дійти висновку, що означені кошти були зняті з рахунків і могли бути використані подружжям, у тому числі на придбання будівельних матеріалів, на ремонтні роботи, на побутове обладнання квартири [ADDRESS] , яка придбана 06.08.2013 р., як про це стверджує в судовому засіданні представник відповідача. Хоча означеніфакти ані позивачем, ані його представником не спростовані і визнані в судовому засіданні та, відповідно, не потребують додаткових доказів, відповідачем [PERSON] на підтвердження таких витрат надано копії: рахунків, квитанцій, актів здачі-приймання виконаних робіт, договорів на поставку матеріалів, договорів на виготовлення та постачання меблів, видаткових накладних, товарних чеків, фіскальних чеків, договорів купівлі-продажу меблів, замовлень, заявок (а.с. 121-201, т. 1). Зазначені документи є належними та допустими доказами, оскільки рахунки підтверджені квитанціями, чеками, у графах товарних чеків зазначено постачальника (продавця), у наявності відтиски печаток постачальника (продавця) та підписи осіб, що їх відпустили (продали), у графах покупець зазначено дані відповідача, наявні її підписи, адреса спірної квартири. Належних та допустимих доказів щодо існування будь-яких грошових вкладів на ім`я відповідача [PERSON] станом на час розгляду справи ані позивачем, ані його представником не надано. Тобто на час розгляду справи будь-яких грошових вкладів на ім`я відповідача [PERSON] не існує. Означені обставини також знайшли своє підтвердження у відповіді Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.07.2022 р. № 60-6621/22, надану на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2022 р. про забезпечення доказів за клопотанням представника позивача [PERSON] (а.с. 74, 80-81, т. 2), із якої слідує, що будь-яких вкладів на ім`я [PERSON] не існує з 2015 р. по теперішній час. Отже у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання грошових коштів спільною сумісною власністю пожружжя, визнання за позивачем права власності на Ѕ частину грошових коштів, стягнення з відповідача на користь позивача Ѕ частини грошових коштів слід також відмовити. Стосовнопозовних вимог [PERSON] про припинення за відповідачем права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , визнання за ним права особистої приватної власності на цю квартиру, то при вивченні наданих доказів встановлено, що означене майно придбане на ім`я відповідача [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, який 06.08.2013 р. посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 5662, того ж числа за індексним номером 4772557 зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 2020439, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 7598281, сформований 06.08.2013 р., і означена квартира придбана у період шлюбу за суму 1 972 512,54 грн, що в еквіваленті по курсу Національного Банку України складає 246 780,00 доларів США, втім [PERSON] наполягає на тому, що квартира придбана ним, на підтвердження чого посилається на пункт 6 договору купівлі-продажу, і згідно абзацу 3 пункту 6 договору: «Покупець [PERSON] перебуває у шлюбі. На купівлю цієї квартири згода її чоловіка [PERSON] , який передав покупцеві для сплати вартості квартири та пов`язаних платежів за цим договором всі необхідні грошові кошти із своїх особистих заощаджень. Зазначена згода [PERSON] засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В. 06.08.2013 р., зареєстрована в реєстрі за № 5661» (а.с. 14, т. 1). Між тим у судовому засіданні 08.11.2022 р. в ході з`ясування обставин справи та дослідження доказів позивач [PERSON] наголосив, що формулювання пункту договору запропонував внести особисто. Суд, виходячи зі змісту пункту 6 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , не може дійти висновку, скільки коштів надано [PERSON] для сплати вартості квартири та необхідних платежів, це могла бути будь-яка сума коштів, яку позивач надав відповідачу, втім не визначено яку саме. Суд погоджується із твердженням представника відповідача в судовому засіданні в тій частині, що ніщо не заважало [PERSON] вказати у договорі, що всі необхідні кошти для сплати вартості квартири та пов`язаних платежів за цим договором у розмірі 1 972 512,54 грн, що в еквіваленті по курсу Національного Банку України складає 246 780,00 доларів США, передав із своїх особистих заощаджень. Відповідач [PERSON] , викладаючи заперечення проти позову [PERSON] в цій частині, у відзиві стверджує, що в день підписання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] нею були зняті із депозитного рахунку в Публічному акціонерному товаристві «Перший Український Міжнародний Банк» грошові кошти у розмірі 129 677,27 доларів США, із депозитного рахунку в Акціонерному товаристві «Сбербанк» - грошові кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, на підтвердження чого суду надано звіт по транзакціях, що були випущені до рахунку, що обслуговується у Відділенні ПУМБ «РЦ в м. Київ», МФО 334851, власник рахунку [PERSON] , за період з 01.01.2013 р. до 31.12.2013 р., виписку по особовим рахункам [PERSON] в Акціонерному товаристві «Сбербанк» за період з 01.01.2013 р. по 03.08.2017 р., сформовану 01.07.2019 р.; стверджує, що нею було сплачено 19 725,13 грн збору з операції придбання нерухомого, на підтвердження чого суду надано квитанцію № 17767762 від 06.08.2013 р., платник: [PERSON] (а.с. 110-117, т. 1), на противагу чого ані позивачем, ані його представником не надано жодного доказу, що квартира придбана за особисті заощадження [PERSON] , не є таким доказом висновок № 1-10/12/2020-се від 10.12.2020 р. експерта Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідницький інформаційно-консультативний центр» Гавриленко Вікторії Валентинівни за результатами проведення судово-економічної експертизи, за яким наявність особистих коштів (заощаджень) [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 06.08.2013 р. у відповідності до абзацу 3 пункту 6 договору у сумі 246 780 доларів США та суми реєстраційного збору 19 725,13 грн підтверджується експертом документально (а.с. 223-234, т. 1), до того ж висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України (стаття 110 ЦПК України). Так, аркуш перший вказаного висновку свідчить про те, що на проведення експертизи експерту надані документи, всього 14 найменувань, втім вказані документи експертом не були долучені в якості додатків до експертного висновку, не надані означені документи і суду. Згідно пункту 25 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд, вирішуючи питання про поділ спільного майна подружжя відповідно до статтей 70, 71 СК України, виходить з того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, враховує інтереси позивача, відповідача. Суд при поділі спільного майна подружжя враховує визнання представником відповідача позову в цій частині, ту обставину, що визнання представником [PERSON] позову в частині не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, знаходить позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, припинити право одноособової приватної власності відповідача [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя визнати запозивачем право власності на Ѕ частину цієї квартири. Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09.12.1994 р. у справі «Ruiz Toriya проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 р. у справі «Серявін та інші проти України»). Такі висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 р. у справі № 607/9865/16-ц. У зв`язку з частковим задоволенням позову судові витрати у виді судового збору в розмірі 1 418,75 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial