Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-05 00:00:00

12 листопада 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Ухвалою від 24 листопада 2021 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 22 грудня 2021 року подано уточнену позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Заявлені наступні позовні вимоги: - в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DNQTGK00000212 від 28 березня 2008 року у розмірі 11 964,18 доларів США, що складає 322 075 грн 73 коп, звернути стягнення на будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах, - виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеному житловому будинку. Рух по справі Ухвалою від 23 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі. 15 березня 2022 року надійшов відзив, за змістом якого відповідач позовні вимоги не визнає, посилаючись зокрема на пропущення позивачем строку позовної давності. У відзиві відповідач зазначає, що ним було зареєстровано в будинку, що є предметом іпотеки, місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Позивачем заявлено вимогу про виселення всіх осіб, які зареєстровані та/або проживають в будинку, таким чином рішення суду у справі стосуватиметься прав та інтересів дитини. За змістом частини 4 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Ухвалою від 03 травня 2022 року залучено до участі у справі орган опіки та піклування Павлоградської міської ради як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 26 травня 2022 року надійшла заява представника органу опіки та піклування Павлоградської міської ради, за змістом якої належною третьою особою по справі є орган опіки та піклування Богданівської сільської ради відповідно до зареєстрованого місця проживання дитини. 28 червня 2022 року надійшла довідка, видана виконкомом Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, яка підтверджує, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1978 року народження, та його син [PERSON] , 2010 року народження. Ухвалою від 29 червня 2022 року замінено третю особу - орган опіки та піклування Павлоградської міської ради належною третьою особою - органом опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області. 06 вересня 2022 року надішов зустрічний позов [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району про визнання кредитного договору недійсним в порядку захисту прав споживачів. Позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним кредитний договір № DNQTGK00000212 від 28 березня 2008 року. Ухвалою від 07 вересня 2022 року зустрічна позовна заява повернута заявнику, оскільки подана з порушенням строку, встановленого частиною 1 статті 193 ЦПК України і підстави для поновлення цього строку відсутні. 03 жовтня 2022 року надійшло клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі до ухвалення рішення по цивільній справі № 185/7641/22 за його позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору № DNQTGK00000212 від 28 березня 2008 року. 18 жовтня 2022 року [PERSON] подав заяву про залишення без розгляду раніше поданого клопотання про зупинення провадження у справі. Позиція позивача Позивач посилається на те, що за кредитним договором № DNQTGK00000212 від 28 березня 2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8700 доларів США зі сплатою 12 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - 28 березня 2028 року. Відповідач не виконував належним чином зобов`язань щодо повернення кредиту і утворив заборгованість станом на 06 вересня 2021 року у розмірі 11 964, 18 доларів США, яка складається з наступного: - 4300,53 долари США - заборгованість за тілом кредиту, - 3513,58 доларів США - заборгованість за процентами, - 173,52 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом, - 3976,55 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторонами був укладений договір іпотеки № DNQTGK00000212 від 28 березня 2008 року, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно - будинок за адресою [ADDRESS] . З метою досудового врегулювання спірних правовідносин, враховуючи приписи статті 40 Закону України «Про іпотеку» позивачем на адресу відповідача була направлена письмова вимога про добровільне звільнення будинку, яка була проігнорована. Заперечення відповідача У відзиві на позов [PERSON] посилається на пропущення позивачем строку позовної давності. З наданих позивачем розрахунків видно, що зобов`язання за кредитним договором не виконуються з 24 грудня 2014 року, з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того у 2017 році позивач звертався до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису про дострокове стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Виконавчий напис нотаріуса від 08 грудня 2017 року рішенням суду від 09 листопада 2021 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Таким чином банк, реалізувавши своє право на дострокове повернення кредиту, змінив строк виконання основного зобов`язання, який настав з 08 грудня 2017 року. Трирічний строк позовної давності по вимозі про звернення стягнення на предмет іпотеки закінчився до подання позивачем такого позову до суду - 12 листопада 2021 року. Також відповідач посилається на те, що розмір нарахованої пені суперечить вимогам статті 21 Закону України «Про споживче кредитування». Нарахування банком відсотків після пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту є неправомірним. Стягнення комісії за користування кредитом разом з процентами є подвійним платежем за одну і ту саму послугу - користування кредитом і суперечить змісту Закону України «Про захист прав споживачів». Односторонній розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий банком, не є належним та достатнім доказом відображення стану заборгованості за кредитним договором. У судове засідання представник позивача на з`явився, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на таке: -позивач не має права на звернення до суду, оскільки іпотечним договором передбачено позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, -позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, не передбачений діючим законодавством, -позивачем пропущений загальний строк позовної давності. Фактичні обставини, встановлені судом 28 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір № DNQTGK00000212, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 8700 доларів США на наступні цілі: у розмірі 7000 доларів США - на придбання нерухомості, у розмірі 1700 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором. Договором передбачено сплату за користування кредитом відсотків у розмірі один відсоток на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 відсотків річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 8.2 договору. Погашення заборгованості повинно здійснюватися шляхом сплати позичальником щомісячного платежу у розмірі 80,29 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту та відсоткам, винагороди, комісії. Кінцевий термін повернення кредиту - 28 березня 2028 року (том 1 а.с.14-16). Як передбачено пунктом 5.5. кредитного договору № DNQTGK00000212, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № DNQTGK00000212 між сторонами був укладений договір іпотеки від 28 березня 2008 року (том 1, а.с.20-21). Предметом іпотеки є житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Як визначено пунктом 18.8.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно пункту 30 договору іпотеки, термін дії цього договору - до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року у справі № 185/5359/21 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 23579, вчинений 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем (том 1, а.с.78). З тексту рішення суду видно, що згідно виконавчого напису № 23579 від 08 грудня 2017 року було стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNQTGK00000212 від 28 березня 2008 року. Представником позивача надано виписку з рахунку [PERSON] (том 1 а.с.134-250, том 2 а.с.1-177), яка є належним доказом наявної заборгованості за кредитним договором згідно з висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц. Відповідачем заявлено про застосування загального строку позовної давності (три роки), оскільки збільшення позовної давності передбачено лише за основним зобов`язанням у кредитному договорі, іпотечний договір не містить такої умови. Відповідачем не сплачуються щомісячні платежі за кредитним договором з грудня 2014 року, саме з цього часу виникло право позивача на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак позов пред`явлено у листопаді 2021 року. Як визначено статтями 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16 зроблені заступні висновки. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Варто розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Верховний Суд вказав, що тлумачення цієї статті дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою закон не передбачає. За змістом укладеного між сторонами договору іпотеки, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов`язань позичальника за кредитним договором у визначений термін. Тому перебіг строку позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки починається з дати, коли позичальник був зобов`язаний сплатити щомісячний платіж за кредитним договором, але не зробив цього. Згідно з випискою за рахунком [PERSON] останній платіж за кредитним договором позичальник зробив 24 грудня 2014 року (том 1, а.с.200). За графіком погашення кредиту (том 1, а.с.55-57) дата здійснення наступного щомісячного платежу - 28 січня 2015 року. Саме з цієї дати іпотекодержатель міг довідатися про порушення свого права, а саме невиконання іпотекодавцем свого зобов`язання у визначений термін. Трирічний строк позовної давності закінчився 28 січня 2018 року, позовна заява надійшла до суду з порушенням цього строку, а саме 12 листопада 2021 року. Збільшення позовної давності договором іпотеки не передбачено. Проте у задоволенні позовних вимог слід відмовити з інших підстав. Договором іпотеки, укладеним між сторонами, передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки як на підставі рішення суду, так і в позасудовому порядку (розділ 3 договору іпотеки). Позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах. Як передбачено частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з частиною 2 статті 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні» від 16 липня 2021 року внесено зміни до Закону України «Про іпотеку», виключено статті 43-46 цього Закону, які передбачали продаж предмета іпотеки на прилюдних торгах, визначали порядок проведення прилюдних торгів. Тобто діючим законодавством не передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як просить позивач. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Тому у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити з підстави обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Позовна вимога про виселення мешканців з будинку є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки і також не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати на сплату судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed