Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить суд: 1) визначити місце проживання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] за адресою місцем проживання: [ADDRESS] ; 2) стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання дітей: [PERSON] , 2005 р.н. та [PERSON] , 2009 р.н. а розмірі 1/2 частини від заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 20.10.2022. В обґрунтування позову зазначено, що з 04.11.2005 позивач перебуває в шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох дітей: неповнолітню дочку [PERSON] , 2005 р.н. та малолітнього сина [PERSON] 2009 р.н. Позивач разом із дітьми мешкає в житловій квартирі, яка належить йому на підставі договору дарування. В січні 2022 року шлюбне життя з відповідачкою припинилося. Відповідачка покинула родину, створивши нову сім`ю. З моменту припинення шлюбних відносин відповідачка жодним чином не піклується дітьми, матеріально не допомагає. На даний час, в провадженні суду перебуває позов про розірвання шлюбу. В жовтні 2022 року між позивачем та відповідачкою відбулась бесіда з приводу матеріального заперечення дітей, після чого відповідачка заявила, що молодшого сина [PERSON] вона забере до себе і він буде проживати разом з тіткою, її рідною сестрою. Позивач категорично заперечую проти того, щоб відповідачка змінювала місце проживання дітей, оскільки в нього з дітьми створилися дуже гармонічні відносини, він повністю забезпечую дітей усім необхідним, приймає активну участь в шкільному житті дітей, постійно спілкується з вчителями в школі, бере участь в позакласному вихованні сина та доньки. Діти не бажають мешкати в іншій сім`ї та в іншому місці. Син [PERSON] дуже смутився коли дізнався, що відповідачка хоче змінити його місце проживання. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Учасники справи у підготовче судове засідання не з`явились. Повідомлялись належним чином. Представник позивача [PERSON] адвокат Оберкович Г.В. подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Позов підтримала та просила ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні у зв`язку з визнанням позову відповідачкою. Відповідачка [PERSON] подала заяву в якій повністю визнала позовні вимоги, заперечень не висловила. Начальник Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Т. Риженко надала суду заяву про розгляд справи без її участі, пояснень з приводу позову не надала. Просила прийняти рішення на розсуд суду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь - якого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України 28.08.1991 року, що набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Наданими копіями свідоцтв про народження, Серії [NUMBER] від 18.11.2005 та Серії [NUMBER] від 07.05.2009 підтверджується, що сторони у справі є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а. с. 7, 8). Копією довідки про зареєстрованих у приміщенні осіб, виданої Відділом Центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області підтверджується, що діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії договору дарування, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (№ 1975433 від 12.11.2003), копії технічного паспорту на квартиру, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а. с. 14 - 16). Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке б відповідало інтересам неповнолітньої дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою. Велике значення мають не матеріальні обставини, а почуття і емоції батьків і дітей. Станом на час розгляду справи в суді малолітній син [PERSON] , 2009 р.н. та неповнолітня [PERSON] , 2005 р.н. проживають разом з батьком [PERSON] та повністю перебувають на його утриманні. Зазначені обставини відповідачкою не спростовувались. Відповідно до положень ст. 18 Конвенції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч. 3 ст. 11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 157 СК України хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При цьому суд наголошує на тому, що визначення місця проживання дітей разом із батьком не позбавляє права відповідачку [PERSON] спілкуватися з дітьми та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дітей у разі визначення місця проживання останніх з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні. Відповідачка визнала позов, не заперечувала щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком, про що свідчить її заява про визнання позову. Таким чином, враховуючи наведене суд приходить до висновку, що слід визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2009 р.н. та неповнолітньої [PERSON] , 2005 р.н. разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачкою по даній справі згоди на виконання обов`язків по утриманню дітей не досягнуто. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно до ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При вирішенні питання про розмір аліментів на дитину, суд враховує положення частини 1 статті 182 СК України. Відповідачка [PERSON] позов визнала, тому суд, враховуючи, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення аліментів. З урахуванням викладеного вище, враховуючи, що аліменти на двох дітей присуджуються у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідачки аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Разом із тим, з відповідачки [PERSON] належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 992,40 грн., оскільки при поданні позову в частині стягнення аліментів позивач звільняється від його сплати. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved