Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-14 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2000, виданого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Т. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3866, є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджувала, що згідно з рішенням Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28.08.2003 № 28/45 «Про надання земельних ділянок у приватну власність» їй було безкоштовно надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2 га для будівництва житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS] . Відповідно до рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.12.2004 № 58/34 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки і передачу у власність» було вирішено затвердити матеріали інвентаризації згідно з фактичним користуванням загальною площею 0,1587 га, внести зміни до рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28.08.2003 № 28/45 «Про надання земельних ділянок у приватну власність» та передати безкоштовно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1587 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Цим же ж рішення було передано безкоштовно у власність відповідача [PERSON] земельну ділянку площею 0,1436 га в [ADDRESS] . Разом з тим, позивач вказувала, що з огляду на існування прийнятого Хотівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області рішення про передачу їй безкоштовно у власність земельної ділянки вона почала оформляти документи для державної реєстрації права власності на передану їй земельну ділянку на своє ім`я. Під час оформлення вказаних документів позивач дізналась, що її сусідкою, відповідачем, було отримано Державний акт серії ЯА № 380942 від 24.11.2005 на право власності на земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також зареєстровано на своє ім`я в Державному земельному кадастрі цю земельну ділянку (проте в Державному земельному кадастрі в адресі номер земельної ділянки було вказано як 30) та право власності на неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень таким чином, що фактично межа цієї ділянки проходить через будинок, що належить позивачу, що є неможливим у відповідності до вимог чинного законодавства. Для підтвердження такого факту позивач звернулася до судового експерта Свістунова Ігоря Сергійовича із заявою про проведення судової земельно-технічної експертизи, на вирішення якої було поставлено питання: в межах якої із земельних ділянок за кадастровими номерами 3222487201:01:017:0022 чи 3222487201:01:017:0018 розташовується житловий будинок (лат. «А») за адресою: [ADDRESS] та якою площею? За результатами проведення вищезазначеної експертизи, судовим експертом Свістуновим Ігорем Сергійовичем було виготовлено висновок від 22.12.2020 № 1054/12-2020, в якому експерт визначив, що: «Пляма забудови житлового будинку (літ. «А») за адресою: [ADDRESS] накладається на дві земельні ділянки, а саме: 3222487201:01:017:0022 - площа накладання становить 17,0 кв. м (12% від загальної площі забудови будинку); 3222487201:01:017:0018 - площа накладання становить 126,3 кв. м (88% від загальної площі забудови будинку)». На думку позивача, з огляду на викладене вбачається, що відповідачем [PERSON] було зареєстровано на своє ім`я спірну земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та право власності на неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень таким чином, що її площа на 17,0 кв. м накладається на площу будинку позивача. За такої ситуації позивач позбавлена можливості повноцінно використовувати, обслуговувати, за потреби реконстроювати чи перебудовувати належний їй житловий будинок, так як він частково знаходиться на земельній ділянці, що належить не їй, а відповідачу, тобто має місце порушення її права власності на цей житловий будинок. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, позивач просила суд усунути перешкоди з боку [PERSON] у здійсненні нею права користування та розпорядження житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами за адресою [ADDRESS] , відновивши становище, що існувало до порушення права, шляхом: скасування Державного акту серії ЯА № 380942 від 24.11.2005 на право власності на земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1984069632224; припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1984069632224; скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Ухвалою судді від 01.06.2021 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22.06.2021 було: заяву [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном - задоволено; накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1984069632224, що належить [PERSON] ; заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії державним реєстраторам у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1984069632224, що належить [PERSON] ; заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії кадастровим реєстраторам у Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Ухвалою суду від 22.06.2021 було: заяву [PERSON] про забезпечення доказів у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном - задоволено; витребувано: 1) у Головного управління Держгеокадастру у Київській області (03115, м. Київ, вул. Серпова, 3/14): - належним чином засвідчену копію Державного акту на право власності серії ЯА № 380942 на земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , виданого 24.11.2005 [PERSON] ; - належним чином засвідчені копії технічної документації на земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 32222487201:01:017:0022, належної [PERSON] ; - розгорнуту інформацію щодо державної реєстрації на ім`я [PERSON] в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,1436 га за кадастровим номером 32222487201:01:017:0022, з вказівкою на дату та підстави такої державної реєстрації; 2) у Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області (08173, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Ходосівка, вул. П.Мирного, 2) та Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Хотів, площа Паширова, буд. 2): - витяги із земельно-шнурової та погосподарської книг села Хотів за 1990-2020 роки стосовно записів на підтвердження виникнення права користування або права власності на земельну ділянку, якій наразі присвоєно кадастровий номер 3222487201:01:017:0018, що розташована за сучасною адресою: [ADDRESS] , належної наразі [PERSON] ; - витяги із земельно-шнурової та погосподарської книг села Хотів за 1990-2020 роки стосовно записів на підтвердження виникнення права користування або права власності на земельну ділянку, якій наразі присвоєно кадастровий номер 3222487201:01:017:0022, що розташована за сучасною адресою: [ADDRESS] , належної наразі [PERSON] ; 3) у Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області (08162, Київська область, Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 4-А) та у Чабанівській селищній раді Фастівського району Київської області (08162, Київська область, Києво-Святошинський район, смт. Чабани, вул. Машинобудівників, 4-А) - належним чином засвідчені копії паперової форми та роздруківки електронної форми реєстраційної справи на земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1984069632224, що належить [PERSON] ; 4) у Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а) - реєстраційний номер облікової картки платника податків [PERSON] , [INFO] . Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позовна заява не може бути задоволена з підстав пропуску позивачем позовної давності, оскільки, з її слів, конфлікт між сторонами щодо землі та розташування будинку триває декілька років, а вказані суду позивачем строки, на її думку, є неправильними. Відповідач також зазначила, що будинок позивача не введений в експлуатацію, а тому, на її переконання, такий будинок фактично є лише будівельними матеріалами, які передалися у спадок, з огляду на що перебування будинку на території відповідача є порушенням саме її прав. Також відповідач звернула увагу суду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 367202215-ц, з огляду на яку, на думку відповідача, позовні вимоги також не можуть бути задоволені. Просила суд відмовити у задоволенні позову. У серпні 2021 року позивача подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому заперечила доводи відповідача, вказала на правовий позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 686/16196/15-ц, відповідно до якої до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Крім того, позивач спростувала безпідставність доводів відповідача щодо не введення будинку позивача в експлуатацію та щодо того, що він фактично є будівельними матеріалами. Щодо правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.07.2020 у справі № 686/16196/15-ц, на який посилається відповідач, відповідач зазначила, що нею обрано зовсім інші способи захисту своїх прав та інтересів, ані ж ті, які Суд визнав неналежними у цій постанові, вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права позивач не заявляє. Ухвалою суду від 22.09.2022 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 15.12.2022 представник відповідача подав до суду письмові пояснення, в яких вказав, що належним відповідачами у справах про визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано такий державний акт та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, тому вважав, що позов пред`явлено не до всіх належних відповідачів, тому у задоволенні позову слід відмовити. При цьому представник відповідача посилався на постанови Верховного суду від 12.05.2022 у справі № 357/12524/18 та від 22.06.2022 у справі № 545/1575/21. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу без участі позивача та без її участі, а позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явились, представник відповідача подала до суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без участі відповідача та без його участі, а у задоволенні позову відмовити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2000, виданого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Т. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3866, є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28.08.2003 № 28/45 «Про надання земельних ділянок у приватну власність» [PERSON] було безкоштовно надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2 га для будівництва житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS] . Відповідно до рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.12.2004 № 58/34 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки і передачу у власність» було вирішено затвердити матеріали інвентаризації згідно з фактичним користуванням загальною площею 0,1587 га, внести зміни до рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28.08.2003 № 28/45 «Про надання земельних ділянок у приватну власність» та передати безкоштовно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1587 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Цим же ж рішення було передано безкоштовно у власність відповідача [PERSON] земельну ділянку площею 0,1436 га в [ADDRESS] . Земельній ділянці позивача, наданій їй у власність на підставі вище вказаних рішень Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, було присвоєно кадастровий номер 3222487201:01:017:0018, площа 0,1587 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , що вбачається з інформації з Державного земельного кадастру. Відповідач є власником земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі Державного акту серії ЯА № 380942 від 24.11.2005 на право власності на земельну ділянку. Також ця земельна ділянка зареєстрована на ім`я відповідача в Державному земельному кадастрі, проте в Державному земельному кадастрі в адресі номер земельної ділянки вказано як 30, право власності на неї зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі зазначеного Державного акта. Вказане підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також листом ГУ Держгеокадастру у Київській області. За результатами проведення вже згаданої судової земельно-технічної експертизи судовим експертом Свістуновим Ігорем Сергійовичем було виготовлено висновок від 22.12.2020 № 1054/12-2020, в якому експерт визначив, що пляма забудови житлового будинку (літ. «А») за адресою: [ADDRESS] накладається на дві земельні ділянки, а саме: 3222487201:01:017:0022 - площа накладання становить 17,0 кв. м (12% від загальної площі забудови будинку); 3222487201:01:017:0018 - площа накладання становить 126,3 кв. м (88% від загальної площі забудови будинку). Протилежних доказів, що спростовували б такий висновок судового експерта, суду надано не було. Як вбачається з матеріалів Інвентаризаційної справи на житловий будинок позивача за адресою: [ADDRESS] , цей будинок 1980-1986 років побудови, складається з наступних будівель та споруд: житлового будинку літ. "А", погребу літ. "Г", сараю літ. "Е", вбиральні літ. "Ж", навісів літ "З", "И", огорожі №3,4, належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2000, виданого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Т. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3866. Так як в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що розпочав функціонування з 01.01.2013, відсутні відомості щодо належного позивачу житлового будинку, в матеріалах Інвентаризаційної справи та в матеріалах цієї справи відсутні інші правовстановлюючі документи, окрім свідоцтва позивача про право на спадщину, позивач його іншим особам не відчужувала. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та правові висновки Верховного Суду. Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З огляду на ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. З огляду на ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Частиною першою статті 96 ЗК України передбачено, що землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Приписами ч.ч. 1, 5 ст. 116 ЗК України (в редакції на час видачі спірного державного акту) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (в редакції на час отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину) громадянин набуває право власності на майно, в тому числі, одержане внаслідок спадкування. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. З огляду на ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Статтею 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; частину земельної ділянки, на якій може проводитися гідротехнічна меліорація; відомості про назву, код (номер) меліоративної мережі, яка забезпечує гідротехнічну меліорацію відповідної земельної ділянки; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1, 2, 6 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Відповідно до пункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (чинних на час видачі спірного державного акту) для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни слід приймати не менше 1,0 м. Це ж визначено і в п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» (чинного на цей час, а також на час реєстрації спірної земельної ділянки та права власності на неї). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження №14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. У постанові від 14.09.2022 у справі № 368/1473/15-ц Верховний Суд вказав, що, установивши, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що межі належної відповідачу за первісним позовом земельної ділянки з кадастровим номером 3222280401:39:048:0004 згідно з технічною документацією накладаються на фактичні межі земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу за первісним позовом, що унеможливлює присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам позивача за первісним позовом та реєстрації права власності за нею з таким накладенням, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про усунення позивачу за первісним позовом перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання недійсним та скасування державного акту серії ЯА № 410089, виданого Кагарлицькою районною державною адміністрацією 13.04.2005 на ім`я відповідача за первісним позовом та державної реєстрації цього державного акту. При цьому позивач за первісним позовом отримала вказану земельну ділянку у власність раніше, ніж відповідач за первісним позовом (2002 та 2005 роки відповідно), отже саме внаслідок дій по оформленню у власність земельної ділянки відповідача за первісним позовом створено перешкоди позивачу за первісним позовом у користуванні власною земельною ділянкою. Обставини накладання земельної ділянки відповідача за первісним позовом на земельну ділянку позивача за первісним позовом підтверджуються висновком судової земельно-технічної експертизи від 26.04.2017 № 2-26/04, наданого на виконання ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 13.12.2016, та також висновком комісійної земельно-технічної експертизи від 23.01.2020 (а. с. 32-64, т. 2, а. с. 204-245, т. 3), а також роз`ясненнями судових експертів, яким судами попередніх інстанцій надана належна правова оцінка. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013). Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 686/16196/15-ц і є наразі незмінною. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Суду було надано докази того, що відповідачем [PERSON] було зареєстровано на своє ім`я спірну земельну ділянку площею 0,1436 га за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , в Державному земельному кадастрі та право власності на неї в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень таким чином, що її площа на 17,0 кв. м накладається на площу житлового будинку позивача. Вказаний факт позбавляє позивача у повному обсязі здійснювати її право власності на належний їй житловий будинок, в тому числі доглядати за ним і здійснювати його поточний ремонт, для чого ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» визначено відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни не менше 1,0 м. За обставин же, що мають місце у цьому спорі, вказане не є можливим. Крім того, з огляду на нерозривність прав на житловий будинок та на земельну ділянку, на якій він розміщений (ст. 377 ЦК України), ситуація, коли житловий будинок частково розміщений на земельній ділянці відповідача, не є допустимою, так як позивачу не можливо за таких обставин розпорядитись цим будинком. При цьому суд погоджується з позицією позивача, що у такому разі поновити її порушене право, тобто усунути перешкоди з боку [PERSON] у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження належним позивачу житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами можливо лише шляхом відновлення становища, що існувало до порушення цього права. Відновити ж становище, що існувало до порушення права позивача, виходячи з вимог законодавства, можливо виключно через скасування державного акту серії ЯА № 380942 від 24.11.2005, виданого відповідачу на земельну ділянку за кадастровим номером 3222487201:01:017:0022, припинення права власності на неї та скасування державної реєстрації цієї земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, що призведе до скасування кадастрового номера цієї земельної ділянки з технічними характеристиками, що накладають цю ділянку на житловий будинок позивача. Стосовно доводів представника відповідача з посиланням на постанови Верховного суду від 12.05.2022 у справі № 357/12524/18 та від 22.06.2022 у справі № 545/1575/21 стосовно того, що належним відповідачами у справах про визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано такий державний акт, та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, тому цей позов пред`явлено не до всіх належних відповідачів й у його задоволенні слід відмовити, необхідно вказати, що у подібному спорі з вимогами про скасування державного акту в порядку усунення перешкод у здійсненні права власності у справі 368/1473/15-ц у постанові від 14.09.2022 Верховний Суд, позиція якого процитована вище за текстом, залишив судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення такого позову без змін, хоч вони були пред`явлені лише до актуального власника спірної земельної ділянки, без залучення у якості відповідача органу, що видав оспорюваний державний акт. Більш того, у цій справі позивач посилається на порушення її прав через неправильність конфігурації спірної земельної ділянки та її реєстрацію та прав на неї з такою конфігурацією, в тому числі й на підставі оспорюваного державного акту, а у справах же № 357/12524/18 та № 545/1575/21 позивачі вказували взагалі на незаконність та неможливість передачі органом місцевого самоврядування та органом виконавчої влади спірних земельних ділянок у власність відповідачам. Крім того, поруч з вимогою про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження її житловим будинком та відновлення становища, що існувало до порушення права, шляхом скасування спірного державного акту позивачем заявлено також і вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження її житловим будинком та відновлення становища, що існувало до порушення права, шляхом припинення права власності відповідача на спірну земельну ділянку та скасування реєстрації цієї земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Останні дві вимоги нерозривно пов`язані лише з особою відповідача, є самостійними засобами захисту позивачем свого порушеного права і не походять від вимоги про скасування спірного державного акту. А отже, позов [PERSON] підлягає задоволенню. При цьому суд зважає на те, що задоволення позову у цій справі не позбавляє відповідача права на її земельну ділянку, так як вона не позбавлена можливості виготовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки їй у власність на підставі рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.12.2004 № 58/34 відповідно до вимог законодавства, тобто таким чином, щоб межі цієї ділянки не порушували права позивача на належний їй житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , та в подальшому зареєструвати право власності на свою земельну ділянку з правильною конфігурацією. Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, то суд зважає на те, що позивач звернулась до суду з негаторним позовом, а негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення, тому застосувати до її вимог позовну давність не можливо, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд в своїх постановах. З огляду на задоволення позову відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 632,00 грн., а також витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 5 230,10 грн. Вказані витрати підтверджуються на явними у матеріалах справи квитанціями. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, у відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 21, 317, 319, 321, 377, 391, 393 ЦК України, ст.ст. 79-1, 96, 116, 158 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 1, 15, 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», ст.ст. 4, 5, 18, 19, 23, 28, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, -

Outcome: approved