Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-11 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 25 липня 2018 року він був призначений на посаду генерального директора комунального підприємства. За нічим необґрунтованим зверненням групи депутатів районної ради, рішенням Києво-Святошинської районної ради від 03 вересня 2020 року його звільнено з займаної посади з розірванням достроково укладеного контракту, з 04 вересня 2020 року на підставі п.9 ч.1 ст.36КЗпП. У подальшому відповідач прийняв розпорядження від 04 вересня 2020 року про звільнення його з посади генерального директора та призначено на посаду [PERSON] . Не погоджуючись з прийнятими рішення, він оскаржив їх в судовому порядку. При розгляді справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість його позову та порушення положення трудового законодавства, поновив його на займаній посаді. Оскільки при розгляді справи про поновлення на роботі, було встановлено порушення трудового законодавства, станом на 21 липня 2022 року рішення про поновлення невиконане, тому він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП. Вказав, що його було незаконно звільнено 04 вересня 2020 року, однак він працював фактично до 14 грудня 2020 року і отримував заробітну плату. Тому першим робочим днем, з якого починається вимушений прогул 15 грудня 2020 року. На день подання позову пройшло 398 робочих днів, середньоденний заробіток становить 1033,989 грн., таким чином компенсація середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 411\~524,04грн. У добровільному порядку відповідач не відновлює його порушене право, тому він звертається до суду та несе додаткові витрати на правову допомогу в розмірі 50\~000 грн. Просив суд стягнути з комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 411\~524,04грн.; судові витрати покласти на відповідача. 22 серпня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» вказав, що позивач дійсно з 25 липня 2018 року перебував у трудових відносинах з комунальним підприємством на посаді генерального директора. Не погоджуючись з його звільненням, позивач оскаржив відповідне рішення ради у судовому порядку. За рішенням суду позивач був поновлений на займаній посаді. Попри судові спори, [PERSON] продовжував виконувати свої трудові функції та отримував відповідну заробітну плату до 14 грудня 2020 року. Цього дня він особисто подав заяву про своє звільнення та видав відповідний наказ. При звільненні отримав повний розрахунок. Жодних претензій щодо недоотриманих виплат не мав. Оскільки позивач звільнився за власною ініціативою, трудовий договір припинений на підставі п.5 ст.36 КЗпП, а тому позовні вимоги є безпідставними. Просили суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 49\~000 грн. 04 жовтня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач також вказав, що після незаконного звільнення він продовжував працювати завдяки ухвалам про забезпечення позову. Наказ від 14 грудня 2020 року не має жодної юридичної сили та не може братись судом до уваги. Так, на підставі п.20 ч.1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях ради вирішується питання про звільнення керівників. Такого рішення рада не приймала та на даний час рішення суду про поновлення не виконується, тому з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час. Всі обставини незаконного звільнення встановлені в рішенні суду. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні представник позивача поданий позов підтримав у повному обсязі. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні представник КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Бучанської районної ради Київської області, [PERSON] не з`явились. Про час та місце розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинської районної ради «Про призначення генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 120-09-VII від 24 травня 2016 року [PERSON] призначено на посаду генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області». Рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області «Про продовження терміну дії контракту з генеральним директором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області Коркіним П.В.» від 11 квітня 2017 року №303-19-VII вирішено продовжити термін дії контракту з генеральним директором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області Коркіним П.В. Рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області «Про продовження терміну дії контракту з генеральним директором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області Коркіним П.В.» від 24 липня 2018 року №458-28-VII вирішено продовжити термін дії контракту з генеральним директором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області [PERSON] . У зв`язку із цим, 25 липня 2018 року між Києво-Святошинською районною радою Київської області (Орган управління) з одного боку та [PERSON] (керівник) укладено контракт №7/3, згідно якого керівник призначається на посаду генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», на термін з 25.07.2018 року по 24.07.2021 року. Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної ради від 21 серпня 2020 року № 58 було скликано чергову сорок восьму сесію районної ради VII скликання, до порядку денного якої під № 11 було включено питання «Про звільнення генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київ області». Відповідно до Витягу із Висновків та рекомендацій до протоколу № 64 постійної комісії з питань управління комунальним майном, діяльності комунальних підприємств, житлово-комунального господарства, паливно-енергетичного комплексу та енергозберігаючих технологій від 03.09.2020 року, за результатами розгляду колективного звернення депутатів Києво-Святошинської районної ради від 02.09.2020 року (за вх. №76/1/03-02.від 02.09.2020 року), Комісією не підтримано винесення на розгляд сесії районної ради проектів рішень: «Про звільнення [PERSON] з посади генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради» та «Про призначення [PERSON] на посаду генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради». Рішенням від 03 вересня 2020 року № 742-48-VII відповідно до пункту 20 частини 1 статті 43 Закону України «Про місцеві самоврядування в Україні», підпункту 3.2.1 пункту 3.2. розділу 3 Порядку управлінню об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селища, міст Києво-Святошинського району Київської області, затвердженого рішенням Києво Святошинської районної ради від 31.03.2015 року № 485-42-УІ (зі змінами) враховуючи подання групи депутатів Києво-Святошинської районної ради Київської області VII скликання, районна рада вирішила звільнити [PERSON] з посади генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво- Святошинської районної ради Київської області», та вирішила здійснити заходи щодо дострокового розірвання контракту та звільнення [PERSON] з посади генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» згідно пункту 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України 04 вересня 2020 року. Рішенням від 03 вересня 2020 року № 743-48-VII Києво-Святошинська районна рада Київської області вирішила призначити на посаду генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» [PERSON] 07 вересня 2020 року. Розпорядженням в.о. голови Києво-Святошинської районної ради від 04 вересня 2020 року №94-к/тр звільнено [PERSON] з посади генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» згідно пункту 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України 04 вересня 2020 року. Достроково розірвано контракт № 7/3 від 25 липня 2018 року. Розпорядженням в.о. голови Києво-Святошинської районної ради від 04 вересня 2020 року №95-к/тр призначено [PERSON] на посаду генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної Інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 07 вересня 2020 року. Встановлено, що у провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до Києво-Святошинської районної ради Київської області, третя особа [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішень, визнання незаконним та скасування розпоряджень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2021 року позов задоволено частково: визнано незаконним та скасовано рішення Києво-Святошинської районної ради Київської області «Про звільнення генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво- Святошинської районної ради Київської області» від 03 вересня 2020 року №742- 48-VII; визнано \~незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної ради Київської області «Про звільнення [PERSON] із посади генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 04вересня 2020 року №94-к/тр; поновлено [PERSON] на посаді генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області»; стягнено з Києво-Святошинської районної ради Київської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 109\~601,88 грн., судовий збір 2522,40 грн.; у решті вимог позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2021 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 12 січня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року в частині позовних вимог [PERSON] про визнання незаконними та скасування рішення Києво-Святошинської районної ради Київської області від 03 вересня 2020 року № 742-48-VII «Про звільнення генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» та розпорядження Києво-Святошинської районної ради Київської області від 04 вересня 2020 року № 94-к/тр «Про звільнення [PERSON] із посади генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», поновлення [PERSON] на посаді генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» скасовано та залишено у силі у цій частині заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2021 року. За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При розгляді даної справи судами було встановлено, що «Підстави припинення трудового договору зазначені у статті 36 КЗпП України. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що звільнення працівника на підставі пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України можливе лише у тому випадку, якщо у конкретно визначеному законі міститься положення про можливість звільнення саме згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України. Отже, у випадку такого звільнення, роботодавець зобов`язаний зазначити норму закону, яка визначає можливість такого звільнення працівника. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 398/3701/16-ц, провадження № 61-16254 св 18; від 25 листопада 2019 року у справі № 756/3578/17, провадження № 61-45760 св 18. У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517 цс 19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.». Оскільки оскаржувані рішення та розпорядження не відповідало вимогам закону, звільнення відбулось з порушенням закону, тому суди прийшли до висновку про їх незаконність та скасування, поновлення на посаді. Разом з тим, при вирішенні даної справи судом не досліджувалось питання поновлення [PERSON] за наявності його особистої заяви та наказу про звільнення його з посади генерального директора у зв`язку з переходом на виборну посаду. Тому суд не погоджується з твердженням представника позивача, що дане питання не потребує доведення при розгляді цієї справи, оскільки ні позивачем, ні відповідачем не було повідомлено суд (при розгляді першої справи) про наявність заяви та наказу про звільнення та відповідно суд не досліджував дані обставини щодо можливості поновлення на займаній посаді. Суд вирішив справу на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. За ст.236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Встановлено, що рішенням Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 10 грудня 2020 року затверджено кандидатуру [PERSON] на посаду заступника сільського голови з питань діяльності органів виконавчої влади по напряму житлово-комунального господарства та екології. 14 грудня 2020 року [PERSON] подав заяву наступного змісту: «Прошу звільнити мене з посади генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», у зв`язку з переходом на виборну посаду заступника голови Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області згідно з п.5 ст.36 КЗпП України». Заява підписана та містить резолюцію « [PERSON] до наказу» - [PERSON] . На підставі вищевказаного рішення сільської ради та заяви позивача, Наказом КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» №83-0С від 14 грудня 2020 року [PERSON] , генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», вважати таким, що 14 грудня 2020 року звільнений з посади у зв`язку з переходом на виборчу посаду, згідно п.5 ст.36 КЗпП. Даним наказом також виплачено [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 96 календарних днів (8 днів за період роботи з 15.02.2017 по 14.02.2018; 31 день за період роботи з 15.02.2018 по 15.02.2018; 31 день за період роботи з 15.02.2019 по 15.02.2020; 26 днів за період роботи з 15.02.2020 по 14.12.2020). Всі нараховані суми [PERSON] були виплачені. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказав, що даний наказ не має юридичної сили та йому має бути нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2020 року по 21 липня 2022 року в розмірі 411\~524,04 грн. З такими доводами суд не погоджується. Так, за змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також судом встановлено, що з 15 грудня 2020 року [PERSON] , будучи звільненим за п.5 ст.36 КЗпП, на робочому місці не був і відповідно не виконував свої трудові обов`язки. Жодних перешкод не мав (вимушений прогул). Дана обставина підтверджується табелями обліку робочого часу, заявами на звільнення, наказом про звільнення, розрахунковими листами, тощо. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що сам по собі факт наявності судового рішення про поновлення на роботі, без дослідженні інших обставин (які не враховані при первісному розгляді справи) та подальше звільнення позивача по суті власним бажанням не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу (середній заробіток за час затримки), а не за факт перебування в трудових відносинах, або фактично неможливість виконання своїх трудових обов`язків через незаконне звільнення, відсторонення від роботи, тощо. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №761/12893/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Посилання позивача на те, що не було прийнято рішення ради про його звільнення на посаді на підставі п.20 ч.1 ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування» суд до уваги не бере, з огляду на те, що позивача було звільнено за п.5 ст.36 КЗпП, перебування його у подальшому на виборній посаді, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed