Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-13 00:00:00

01 вересня 2016 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась Дніпропетровська місцева прокуратура №1 Дніпропетровської області в порядку із вищевказаним позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради. В обґрунтування свого позову прокурор послався на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 06 січня 1999 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою державного нотаріуса Четвертої ДДНК від 23 жовтня 2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру через неподання останньою документів, які підтверджують факт прийняття спадщини, неподання заяви про прийняття спадщини у передбачений законом строк, неподання документів, що підтверджуються родинний зв`язок зі спадкодавцем. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року у справі №175/4598/14-ц встановлено факт належності права власності на спірну квартиру померлій, встановлено факт проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на вищевказану спірну квартиру. У подальшому [PERSON] відчужила спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05 лютого 2015 року. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2015 року задоволено апеляційну скаргу прокурора Амур-Нижньодніпровського району м.\~Дніпропетровська та скасовано згадане вище рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року. Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 28 вересня 2015 року [PERSON] визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.2 КК України. Цим вироком, зокрема, встановлено, що після того як [PERSON] стало відомо про смерть власниці спірної квартири [PERSON] та відсутність у неї спадкоємців, вона, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований не незаконне заволодіння чужим майном, знаючи достовірно, що ніякого відношення до спірної квартири не має, з метою подальшого продажу такої квартири заволоділа нею шляхом обману та 05 лютого 2015 року продала її [PERSON] . За таких обставин прокурор посилається на те, що спірна квартира відповідно до чинного законодавства має бути визнана відумерлою спадщиною та передана у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради. Останнє, зумовлює обов`язок відповідного органу місцевого самоврядування звернутись до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, а отже і виникнення в Дніпропетровської міської ради законного інтересу щодо спірної квартири. Оскільки ж спірна квартира вибула з комунальної власності на підставі рішення суду від 31 жовтня 2014 року за наслідками розгляду цивільної справи, учасником розгляду якої міська рада не була, і вказане рішення суду першої інстанції в подальшому було скасовано судовим рішення суду апеляційної інстанції, прокурор стверджує, що спірна квартира вибула з володіння без волі та відома власника, що є достатньою підставою для витребування такої квартири від добросовісного її набувача, яким є відповідача по справі. Упродовж тривалого часу з моменту незаконного відчуження спірної квартири Дніпропетровською міською радою не було вжито необхідних заходів задля припинення порушень інтересів держави стосовно спірного нерухомого майна, що вказує на бездіяльність, а тому у прокуратури є всі підстави для звернення до суду із даним позовом, в якому прокурор просить суд визнати спірну квартири відумерлою спадщиною, визнати право власності за територіальною громадою м. Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради на спірну квартиру, а також витребувати таку спірну квартиру з незаконного володіння відповідача на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради. Крім того прокурор просив суд покласти судові витрати на відповідача по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року з Четвертої ДДНК витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2017 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті в судове засідання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2017 року з метою забезпечення позову накладено арешт на спірну квартиру із забороною відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду тощо, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на спірне нерухоме майно. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року провадження у цивільній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі за позовом Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2018 року провадження у цивільній справі поновлено. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2018 року задоволено заяву представника Дніпровської міської ради про відвід судді Якименко Л.Г. від розгляду даної цивільної справи. 22 серпня 2018 року дана цивільна справа за наслідками задоволення відводу судді передано до провадження судді Скрипник О.Г. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року залишено без задоволення заяву представника відповідача про відвід секретаря судового засідання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року задоволено заяву представника Дніпровської міської ради та повернуто дану позовну заяву на підставі ст.185 ч.4 ЦПК України. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради залишено без задоволення, а ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року про повернення позовної заяви залишено без змін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті вищевказаною ухвалою того ж суду від 20 липня 2017 року. Постановою Верховного Суду від 08 липня 2020 року касаційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задоволено, ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 28 листопада 2018 року про повернення позовної заяви та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 03 вересня 2020 року за розпорядженнями керівника апарату Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №27 та №28 призначено повторний автоматизований розподіл даної цивільної справи між суддями Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із відповідною спеціалізацією, за наслідками якого дану цивільну справу 16 вересня 2020 року передано судді Спаї В.В. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2020 року суддею Спаї В.В. заявлено самовідвід від розгляду даної цивільної справи. 12 січня 2021 року за розпорядженням керівника апарату Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №43 призначено повторний автоматизований розподіл даної цивільної справи, за наслідкам якого в той же день цивільну справу передано судді Богун О.О., ухвалою якої від 13 січня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження для чого призначено підготовче засідання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду за клопотанням представника Дніпровської міської ради. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року апеляційну скаргу Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради залишено без задоволення, а ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року касаційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволено, а ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року скасовано, справу на правлено для продовження розгляду справи до суду першої інстанції. Постанова мотивована, окрім іншого, наявністю у прокуратури права на звернення до суду із цим позовом. 20 жовтня 2021 року на підставі та у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України за наслідками автоматизованого розподілу судової справи дану цивільну справу передано до провадження судді Авраменко А.М., яким ухвалою від 20 жовтня 2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження, вирішено здійснювати розгляд цивільної справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін з початку, для чого призначено підготовче засідання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за клопотанням прокурора до участі у розгляді справі залучено правонаступника учасника розгляду справи\~ Дніпропетровської місцевої прокуратури №1, а саме Лівобережну окружну прокуратуру м. Дніпра Дніпропетровської області. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Інші учасники розгляду справи в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв/клопотань про розгляд справи за їх відсутності не подавали, відповідач правом на подання відзиву не скористався. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд даної цивільної справи по суті за наведеної явки учасників розгляду справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши прокурора та дослідивши матеріал цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1999 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №4/84-99 від 06 січня 1999 року, квартира [ADDRESS] ) належала на праві приватної власності [PERSON] . За відомостями КП «ДМБТІ» ДОР право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано за останньою в реєстровій книзі №493п за реєстровим №1251-470. Викладені обставини підтверджуються копією листа КП «ДМБТІ» ДОР від 22 жовтня 2014 року №11710, копією свідоцтва про право власності на житло. [INFO] [PERSON] померла, про що було складено актовий запис про смерть №1229 від 06 серпня 2013 року, тобто часом відкриття спадщини у відповідності до ст.1220 ЦК України є 31 липня 2013 року. Копія актового запису про смерть наявна в матеріалах справи. 16 жовтня 2014 року, тобто майже через 9 місяців після закінчення строку на прийняття спадщини, до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Того ж дня нотаріусом вказаної державної нотаріальної контори відкрито спадкову справу та здійснено її державну реєстрацію. Викладені обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи. 17 жовтня 2014 року до державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] із заявою, якою просила не видавати спадкоємцям [PERSON] свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з тим, що померла не повернула їй 10000 гривень боргу. Викладені обставини звернення [PERSON] до нотаріуса підтверджуються копією матеріалів спадкової справи. 23 жовтня 2014 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом у вигляді спірної квартири. Постанова мотивована тим, що [PERSON] не подано документів, які підтверджують факт прийняття спадщини після [PERSON] , не подано заяву про прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний строк з дати смерті спадкодавця, не подано документів на підтвердження родинних стосунків [PERSON] та померлої спадкодавиці. Копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії наявна в матеріалах цивільної справи. 31 жовтня 2014 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, ухваленим за наслідками розгляду по суті цивільної справи №175/4598/14-ц (провадження №2/175/1769/14), позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування задоволено частково: встановлено факт проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з [INFO] по день її смерті [INFO] ; визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] , яка померла [INFO] , на квартиру [ADDRESS] . Копія означеного рішення суду наявна в матеріалах справи. В подальшому 05 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С.П. На підставі цього договору в той же день за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру, записом про що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і дотепер (на момент розгляду даної цивільної справи). При цьому право власності на спірну квартиру, що дало змогу укласти означений договір купівлі-продажу, було набуте [PERSON] на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року по справі №\~175/4598/14-ц. Викладені обставини підтверджуються копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майном, а також встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 24 жовтня 2017 року по справі №199/4343/17 (провадження №2/199/2141/17), яке у відповідності до ст.82 ч.5 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи. Однак, 06 квітня 2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області було задоволено апеляційну скаргу прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровськ, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року по справі №\~175/4598/14-ц скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування. Разом з тим, 28 вересня 2015 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.\~Дніпропетровська ухвалено вирок (справа №199/6350/15-к, провадження №1-кп/199/398/15) [PERSON] визнано винуватою у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, із призначенням покарання у вигляді штрафу. Суть інкримінованого та доведеного кримінального правопорушення, вчиненого [PERSON] , згідно вироку полягає в тому, що [PERSON] стало відомо, що за адресою: [ADDRESS] , власниця якої [PERSON] померла [INFO] , а у зв`язку з тим, що остання не мала спадкоємців, квартира буде визнана відумерлою спадщиною та підлягає передачі до комунальної власності територіальній громаді м. Дніпро. Реалізовуючи свій злочинний намір, [PERSON] , діючи умисно на незаконне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, знаючи достовірно, що ніякого відношення до квартири [ADDRESS] не має, з метою подальшого продажу заволоділа вказаною квартирою шляхом обману та 05 лютого 2015 року здійснила її продаж [PERSON] . Таким чином, [PERSON] протиправно набула у власність квартиру [ADDRESS] . Вказаний вирок набрав законної сили 29 жовтня 2015 року, а йог копія наявна в матеріалах справи. Крім того, зі змісту вищевказаного вироку суду вбачається, що відповідач [PERSON] ще під час розгляду кримінального провадження отримав від [PERSON] в повному обсязі відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому обвинуваченою внаслідок вчинення нею інкримінованого кримінального правопорушення. 24 жовтня 2017 року за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/4343/17 (провадження №2/199/2141/17) Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яким позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каліновичем С.П., зареєстрованого в реєстрі за №132, рішення про державну реєстрацію прав №19121967 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5190113212101. Вказане рішення суду першої інстанції за наслідками апеляційного перегляду залишено без змін та набрало законної сили 12 квітня 2018 року. Викладені обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які суд використовує у відповідності до ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Як вже зазначалось вище, на момент розгляду справи право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем, у фактичному володіння якого така квартира і перебуває, що підтверджується інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування», ЖК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок). Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Нормою ст.2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. За змістом ст.143 Конституції України, ст.172 ЦК України, ст.ст.5, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності. За змістом норм ст.ст.16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.327 ЦК України визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, в тому числі на нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності (правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності) здійснюють відповідні ради. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Нормою ст.1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини (часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ст.1220 ЦК України). Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316-319, 328, 379 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є житловий будинок, квартира), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Усі суб`єкти права власності, якими є учасники, перелічені в ст.2 ЦК України, є рівними перед законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Положеннями ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.9 ЖК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст.ст.215, 216 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нормою ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положеннями ст.12 ЦК України встановлено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї\~глави застосовуються\~також до\~вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Положеннями ст.1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Пунктом 67 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав. В свою чергу, відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову, однак частково. Свою правову позицію суд мотивує наступним. Так, спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (ч.2 ст.1277 ЦК України). Також звертає на себе увагу, що за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб. Орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року по справі №461/12525/15-ц. Скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року по справі №922/2416/17 та отримав подальше застосування у постанова Верховного Суду від 23 лютого 2022 року по справі №200/5013/17, від 20 липня 2022 року по справі №203/4193/19, від 05 жовтня 2022 року по справі №569/5761/19, від 26 жовтня 2022 року по справі №2-9147/09. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , якій на праві власності належала спірна квартира [ADDRESS] , яка (квартира) таким чином увійшла до спадкової маси. При цьому рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2014 року по цивільній справі №175/4598/14-ц (провадження №2/175/1769/14), яким було визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом після [PERSON] право власності на спірну квартиру, скасовано судом апеляційної інстанції ще 06 квітня 2015 року, а відносно самої [PERSON] 28 вересня 2015 року ухвалено обвинувальний вирок, яким підтверджено протиправність набуття останньою у власність в порядку спадкування спірної квартири, тобто вчинення недобросовісних дій на підставі вищевказаного і наразі скасованого рішення суду. За таких обставин та оскільки померла спадкодавиця [PERSON] не мала жодного спадкоємця за законом та/або заповітом, з часу відкриття спадщини (дня смерті спадкодавця) і до моменту подання до суду даного позову, який вирішується, пройшло більше одного року, на даний час рішення суду та договір купівлі-продажу, на підставі яких спірна квартира була неправомірно набута відповідачем, наразі скасовано та визнано недійсним відповідно, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині визнання спірної квартири відумерлою спадщиною, а отже і можливість задоволення такої позовної вимоги. Вирішуючи решту позовних вимог, суд керувався наступним. Так, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння, подавши до суду віндикаційний позов позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування шляхом вилучення в натурі індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Виходячи з цього, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що, в свою чергу, зумовлює виникнення в позивача обов`язку довести суду своє право власності на спірне майно, а в суду встановити дійсного власника такого майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.387 ЦК України. Крім того, відповідно до закріпленого тією ж нормою ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387, 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Викладені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, наведеними в постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, від 23 грудня 2015 року у справі №6-327цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року по справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року по справі №922/614/19, правовими висновками Верховного Суду про застосування норм права, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року у справі №441/1557/16-ц, від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц, від 19 грудня 2018 року у справі №2-557/11, а також із положеннями п.19, 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року. Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Оскільки відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст.388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням. Таким чином, і прокурор, який звертається до суду із позовом в порядку ст.56 ЦПК України, має право в інтересах держави витребувати нерухоме майно, яке визнається відумерлою спадщиною, із чужого незаконного володіння на підставі ст.388 ЦК України у поєднанні із вимогами ст.1218 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15-ц. Більш того, Верховний Суд у своїй постанові від 20 липня 2022 року по справі №203/4193/19 дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади міста є визнання спадщини відумерлою з подальшим витребуванням нерухомого майна з чужого незаконного володіння в порядку ст.ст.387, 388 ЦК України. Відтак, враховуючи наведені вище правові висновки в контексті встановлених судом фактичних обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, зокрема наявність у територіальної громади м.\~Дніпра в особі Дніпровської міської ради законного інтересу щодо набуття у власність спірної квартири внаслідок визнання такого нерухомого майна відумерлою спадщиною, позовна вимога про що, як зазначено вище, задовольняється судом даним рішенням, приймаючи до уваги відсутність між сторонами договірних правовідносин, відсутність наразі законних підстав перебування спірного нерухомого майна у фактичному та титульному володінні відповідача, а також враховуючи, що відчуження спірної квартири в кінцевому рахунку на користь відповідача відбулось поза волею територіальної громади м.\~Дніпра в особі Дніпровської міської ради, як суб`єкта, до якого має перейти право власності на відумерлу спадщину, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність віндикаційних позовних вимог, а отже і необхідність їх задоволення. Задовольняючи позовні вимоги про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача, суд також враховує факт визнання рішенням суду від 24 жовтня 2017 року по цивільній справі №199/4343/17 (провадження №2/199/2141/17) недійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого за відповідачем зареєстровано дотепер право власності на спірну квартиру, яка визнається відумерлою спадщиною, а також отримання відповідачем від [PERSON] в повному обсязі відшкодування завданої відповідачу матеріальної шкоди внаслідок незаконних дій [PERSON] щодо заволодіння спірною квартирою та її неправомірного відчуження відповідачу. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387, 388 ЦК України, є неефективними. Такі правові висновки містять у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року по справі №911/3681/17, від 22 січня 2020 року по справі №910/1809/18, від 22 червня 2021 року по справі №200/606/18, від 21 вересня 2022 року по справі №908/976/19, а також у постанова х Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року по справі №521/19913/18, від 30 листопада 2022 року по справі №372/2253/19, від 30 листопада 2022 року по справі №490/5891/19, від 07 грудня 2022 року по справі №953/1904/20, від 07 грудня 2022 року по справі №183/6084/17. Таким чином, спираючись на наведений вище правовий висновок судів касаційної інстанції, враховуючи задоволення позовних вимог в частині витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння відповідача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на спірне нерухоме майно за територіальною громадою м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Більш того, визнання спадщини відумерлою вже є законною підставою для подальшого набуття і оформлення вказаним суб`єктом права комунальної власності на спірне нерухоме майно. За змістом норм ст.ст.328 ЦК України, ст.ст.2, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року по справі №916/675/15, від 24 січня 2020 року по справі №910/10987/18, від 31 травня 2021 року по справі №419/583/19, від 26 травня 2021 року по справі №200/14707/17, від 20 серпня 2021 року по справі №751/1710/17. Таким чином, з огляду на наведений вище правовий висновок та встановлені судом обставини спірних правовідносин, наявність запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідача на спірне нерухоме майном не є підставою для відмови у задоволенні тих позовних вимог, які вище суд визнав правомірними, обґрунтованими та доведеними. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial