Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-07 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним цивільним позовом, який мотивував тим, що відповідно до протоколу № 1 установчих зборів учасників ТОВ СІУП «Бегленд» від 05.07.2002 року фірмою «Раззаг Калає Тебріз», зареєстрованою на території Ісламської Республіки Іран та товариством з обмеженою відповідальністю «Тамірлан», зареєстрованим на території України, було прийнято рішення про створення ТОВ СІУП «Бегленд», директором якого було призначено [PERSON] 17.07.2002 року за № 84 ТОВ СІУП «Бегленд» зареєстровано відділом державної реєстрації виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради за юридичною адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Славіна, 48 кв, 109. 28.09.2004 Року [PERSON] , обіймаючи посаду директора ТОВ СІУП «Бегленд», і одночасно перебуваючи на посаді директора ТОВ «Тамірлан», яке є засновником ТОВ СІУП «Белгенд» вступивши в злочинну змову з директором азербайджанського підприємства «В.Г.Т.» [PERSON] , протягом 2003-2006 років, з метою протиправного шахрайського заволодіння правом на майно підприємства, а саме часткою Іранської фірми «Раззаг Калає Тебріз» в статутному фонді ТОВ СІУП «Бегленд», шляхом обману, який виразився у підробці низки протоколів загальних зборів засновників ТОВ СІУП «Бегленд» про зменшення частки Іранської фірми «Раззаг Калає Тебріз» в статутному фонді ТОВ СІУП «Бегленд» на користь Азербайджанського підприємства «В.Г.Т.», та подання їх до Білоцерківського відділу реєстрації підприємств, заволоділи правом на майно підприємства, а саме часткою Іранської фірми «Раззаг Калає Тебріз» в статутному фонді ТОВ СІУП «Бегленд», внаслідок чого Іранській фірмі «Раззаг Калає Тебріз» було завдано матеріальні шкоди в особливо великих розмірах на суму 998 008,00 доларів США. Крім того, 28 вересня 2004 року було підписано протокол, відповідно до якого позивачу в кінці року мали виплатити 400 тис. дол. США з прибутку підприємста ТОВ СІУП «Бегленд». Оскільки угода не була виконана, зазначену суму отримано не було. 24 січня 2005 року [PERSON] склала новий графік погашення заборгованості ТОВ СІУП «Бегленд» перед ТОВ «Раззаг Калає Тебріз», а саме: з березеня 2005 року по жовтень включно щомісячно 15000 у.о. та за листопад 2005 року 13650 у.о., тобто загальна сума заборгованості за 2005 рік склала 133 650 дол. США. Але й за цим графіком погашення не відбулось. Тому розрахунок матеральної шкоди (упущеної вигоди) складає 133650 дол. США помножений на кількість років, за які не виплачувалась заборгованість. Таким чином, загальна сума складає 22 720 050 дол. США, що у відповідності до перерахунку у гривні, з урахуванням зміни курсу валют, становить 31 179 209 грн. Також позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідачів він зазнав моральних страждань, яку позивач оцінює в розмірі 1 000 000 грн. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 998 008,00 дол. США, матеріальну шкоду (упущену вигоду) в розмірі 36 511 365,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн. 18 жовтня 2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, в порядку ст.14 ЦПК України, вказану справу було розподілено судді Ярмолі О.Я. Ухвалою суду 20 жовтня 2021 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, вжито заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 11 листопада 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалами суду від 11 листопада 2021 року задоволено клопотання [PERSON] та витребувано докази. 09 грудня 2021 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Телющенко П.П. направив відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що ним було здійснено внески до статутного капіталу ТОВ СІУП «Бегленд», а внаслідок дій відповідачів йому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 998 008,00 дол. США, яка полягає у тому, що його неправомірно було позбавлено права власності на частку у статутному капіталі ТОВ СІУП «Бегленд». При цьому позивачем не надано жодних доказів того, що ним, безпосередньо як фізичною особою, було набуто статус учасника ТОВ СІУП «Бегленд» та здійснювалося внесення грошових коштів/мійна/майнових прав до статутного капіталу останнього. Крім того, як зазначено в п. 4.1. статуту ТОВ СІУП «Бегленд» засновниками (учасниками) товариства є юридичні особи, які підписали договір. Згідно додатку №1 до установчого договору товариства з обмеженою відповідальністю спільного ірано-українського підприємства «Бегленд» учасниками ТОВ СІУП «Бегленд» були Фірма «Раззаг Калає Тебріз» та ТОВ «Тамірлан». Наведене свідчить, що позивач не був учасником (засновником) ТОВ СІУП «Бегленд». Також, позивачем не надано жодних доказів того, що безпосередньо відповідачами йому було завдано матеріальну шкоду (упущену вигоду) у вказаному розмірі, оскільки в наданому в якості доказу листі наведений графік погашення заборгованості ТОВ СІУП «Бегленд» перед Фірмою «Раззаг Калає Тебріз», а не перед позивачем. Крім того, позивачем не наведено підстав, з яких позивач здійснює розрахунок упущеної вигоди в розмірі 133 650,00 дол. США та чому саме починаючи з 2004 року по 2020 рік. Щодо заявленого розміру моральної шкоди, представник відповідачки зазначає, що позивач обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині посилається на те, що в грудні 2019 року він переніс складну операцію на серці, однак дії, які на думку позивача були вчинені відповідачами, мали місце більше ніж 14 років тому, що виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та хворобою позивача. А тому, представник відповідачки просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року здоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Телющенко П.П. і провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення закрито та роз`яснено позивачу право на звернення з указаним позовом в порядку господарського судочинства. Скасовано заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.10.2021 року. Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2021 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до того ж суду. 03 серпня 2022 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, в порядку ст.14 ЦПК України, вказану справу було розподілено судді Кошелю Б.І. Ухвалою суду від 05 серпня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 30 серпня 2022 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Червінчик Є.Е. направив відзив на позовну заяву, який за своїм змістом аналогічний відзиву представника відповідачки [PERSON] - адвоката Телющенко П.П. 13 вересня 2022 року представник позивача [PERSON] - адвокат Олійник І.С. направила відповідь на відзив, в якій наполягала на задоволенні позовної заяви. Ухвалою суду від 11 жовтня 2022 року задоволено заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову та скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.10.2021 року в частині накладення арешту на земельні ділянки. Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Олійник І.С. про витребування доказів та допит свідка. Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду 06 грудня 2022 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, вжито заходів забезпечення позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Олійник І.С. позов підтримала, просила задовольнити та надала пояснення аналогічні викладеним у своїх процесуальних заявах. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Телющенко П.П. позов не визнав та надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник відповідача направив клопотання про розгляд справи без їхньої участі, підтримав правову позицію викладеному у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, оглянувши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Товариство з обмеженою відповідальністю спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» було створено на території України за нормами українського законодавства, статут якого зареєстровано відділом державної реєстрації виконавчого комітету Білоцерківської міської ради за № 84 від 17.07.2002 р. Учасниками товариства є ТОВ „Тамірлан" (Україна, м. Біла Церква) та ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» (Ісламська Республіка Іран, м. Тебріз). Згідно Статуту та Установчого договору ТОВ спільне ірано-українське підприємство «Бегленд», Статутний фонд товариства складав 17000 грн. 00 коп. /том 1, арк. справи 116-118/. Відповідно до установчих документів відповідача, учасниками товариства були ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» (доля частки статутного фонду якого становила 90%, що у грошовому еквіваленті складало 15300 грн. 00 коп.), а також ТОВ «Тамірлан» (доля частки статутного фонду якого становила 10%, що у грошовому еквіваленті складало 1700 грн. 00 коп. Відповідно до додатку № 1 до Установчого договору ТОВ СІУП „Бегленд" (затвердженого зборами учасників протокол № 2 від 14.08.2002 р., зареєстрованого відділом державної реєстрації виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 178 від 19.08.2002 р.), частка ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» в Статутному фонді ТОВ СІУП «Бегленд» становить 99,9%, а частка ТОВ «Тамірлан» в Статутному фонді ТОВ СІУП «Бегленд» становить 0,1%. Судом установлено, що у подальшому було проведено загальні збори учасників ТОВ СІУП «Бегленд», за результатами яких прийняті рішення, які відображено в протоколах загальних зборів учасників № 16 від 06.10.2003 року та № 17 від 07.10.2003 року /а.с. 121-122/. Як встановлено з протоколу № 16 від 06.10.2003 року на загальних зборах учасників ТОВ СІУП «Бегленд» присутні від ТОВ «Тамірлан» - [PERSON] , від ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» - [PERSON]; присутні учасники мають сукупно 100%. З протоколу вбачається, що на розгляд зборів були винесені наступні питання порядку денного: 1. Розгляд заяви Учасника ТОВ СП «Бегленд» - Фірми «Раззаг Калає Тебріз» про пропозицію щодо купівлі іншими учасниками товариства частини частки в розмірі 570 000,00 дол. США, що становить 3 045 395,00 грн. та складає 54,03 % Статутного фонду по номінальній вартості; 2. Про надання згоди іншими Учасниками Товариства на відступлення належної частини частки в Статутному фонді Фірми «Раззаг Калає Тебріз» з обмеженою відповідальністю третім особам, а саме Компанії «В.Г.Т.». За результатами проведених загальних зборів від 06.10.2003 року прийняті наступні рішення: 1. Інші учасники Товариства не виявили бажання придбати частину частки в Статутному фонді Товариства, що належить на праві власності Фірмі «Раззаг Калає Тебріз» з обмеженою відповідальністю в розмірі 570 000,00 дол. США, що становить 3 045 395,00 грн. та складає 54,03 % Статутного фонду по номінальній вартості; 2. Інші учасники Товариства не заперечують проти відчуження частки в Статутному фонді Товариства в розмірі 570 000,00 дол. США, що становить 3 045 395,00 грн. та складає 54,03 % Статутного фонду третім особам, а саме Компанії «В.Г.Т.» . Протокол № 16 від 06.10.2003 підписаний головою зборів [PERSON] та секретарем зборів [PERSON] . З протоколу № 17 від 07.10.2003 вбачається, що на загальних зборах учасників ТОВ СІУП «Бегленд» присутні від ТОВ «Тамірлан» - [PERSON] , від ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» - [PERSON], та від Компанії «В.Г.Т.» - генеральний директор [PERSON]; присутні учасники мають сукупно 100%. На розгляд зборів були винесені наступні питання порядку денного: 1. Розгляд заяви Компанії «В.Г.Т.» про включення до складу учасників товариства; 2. Зменшення частки в Статутному фонді Товариства Учасника Фірми «Раззаг Калає Тебріз» з обмеженою відповідальністю в зв`язку з відчуженням її частини Компанії «В.Г.Т.» шляхом продажу; 3. Про затвердження новим складом Товариства Договору про подальшу діяльність Товариства та затвердження змін до Статуту Товарситва . За результатами проведених загальних зборів від 07.10.2003 рокуприйняті наступні рішення: 1. Задоволено заяву Компанії «В.Г.Т.» про включення до складу учасників Товариства; 2. В зв`язку з відчуженням шляхом продажу частини частки в Статутному фонді належної Учаснику Фірми «Раззаг Калає Тебріз» Компанії «В.Г.Т.» в розмірі 570 000,00 дол. США, що становить 3 045 395,00 грн. та складає 54,03 % Статутного фонду, дольова участь кожного Учасника в Статутному фонді становить: Фірми «Раззаг Калає Тебріз» з обмеженою відповідальністю - 428 008,00 дол. США, що становить 2 286 761,00 грн. та складає 40,57%, Компанія «В.Г.Т.» - 570 000,00 дол. США, що становить 3 045 395,00 грн. та складає 54,03% Статутного фонду, ТОВ «Тамірлан» - 301 700,00 грн., що становить 56 925,00 дол. США та складає 5,40% Статутного фонду; головою Товариства обрано [PERSON] ; затверджено новим складом Товариства Договору про подальшу діяльність Товариства та зміни до Статуту Товарситва. Відповідно до Протоколу загальних зборів учасників ТОВ СІУП «Бегленд» №27 від 04.04.2005 року, рішенням учасників останнього була надана згода про вихід із складу учасників ТОВ СІУП «Бегленд» ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» /а.с. 131/. Судом встановлено, що постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2008 року у справі № 121/8-06/16, визнано недійсними рішення загальних зборів учасників ТОВ спільного Ірано-Українського підприємства "Бегленд", зафіксованих в протоколах № 16 від 06.10.2003 та № 17 від 07.10.2003 року. Визнаючи недійсними рішення загальних зборів учасників ТОВ спільного Ірано-Українського підприємства «Бегленд», зафіксованих, зокрема, в протоколах № 16 від 06.10.2003 та № 17 від 07.10.2003 року, суд посилався на те, що підпис на протоколі загальних зборів учасників ТОВ Спільного Ірано-Українського підприємства «Бегленд» № 16 від 06.10.2003 р. та № 17 від 07.10.2003 р. після запису «Голова товариства [PERSON]» та «від фірми ТОВ «Раззаг Калає Тебріз - [PERSON]», в графі «Генеральний директор фірми «Раззаг Калає Тебріз» [PERSON] в заяві до внесення змін до Установчого договору ТОВ СІУП „Бегленд" та в Установчому договорі ТОВ СІУП «Бегленд» нова редакція 2003 рік, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Рішенням Господарського суду Київської області від 25.02.2021 у справі №10/187-08/15 визнано недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю спільного ірано-українського підприємства «Бегленд», оформлений протоколом № 27 від 04.04.2005 року. Рішення мотивоване тим, що на зазначених зборах 04.04.2005 року виконавчий орган ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» участі не приймав. З протоколу вбачається, що на зборах від товариства був присутній [PERSON] , який заявив про вихід фірми ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» зі складу учасників ТОВ СП «Бегленд». При цьому докази наділення відповідними повноваженнями [PERSON] в матеріалах справи відсутні та відповідачами суду не надані. Заява відповідача про вихід з учасників товариства також відсутня як в матеріалах даної господарської справи так і в матеріалах реєстраційної справи ТОВ СП "Бегленд". Вироком Білоцервіквського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2018 року у справі № 357/6066/16-к [PERSON] визнано винною в скоєні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 222 та ч. 1 ст. 366 КК України та звільнено від відбування покарання в порядку ст. 49 ч. 5 ст. 74 КК України, а також виправдано за ч. 4 ст. 190 КК України та [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та звільнено від відбування покарання в порядку ст. 49 ч. 5 ст. 74 КК України, а також виправдано у вчиненні злочину за ч. 4 ст. 190 КК України. Ухвалою Київського апеляційного суду від 24.09.2019 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.05.2018 року в частині визання винною [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 222 та ч. 1 ст. 366 КК України з наступним звільненням від відбування покарання в порядку ст. 49 ч. 5 ст. 74 КК України, та визнання винним [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України з наступним звільненням від відбування покарання в порядку ст. 49 ч. 5 ст. 74 КК України залишено без змін. В частині виправдання вказаних осіб у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Як вбачається з ухвали Київського апеляційного суду від 24.09.2019 року, обвинувачена - [PERSON] в період з 10.02.2002 року по 20.08.2004 року підроблювала підписи в протоколах загальних зборів засновників ТОВ СІУП "Бегленд" від імені генерального директора фірми «Раззаг Калає Тебріз» [PERSON] , який участі у зборах не приймав. Указані протоколи вона подавала до Білоцерківського відділу реєстрації підприємств для проведення змін в реєстраційних документах підприємств. [PERSON] перебуваючи на посаді генерального директора Азербайджанського підприємства «В.Г.Т.» за попередньої змовою з [PERSON] , підробляли протоколи загальних зборів ТОВ СІУП «Беленд» №16 від 06.10.2003 року та №17 від 07.10.2003 року про участь у зборах представника фірми «Раззаг Калає Тебріз». [PERSON] , не маючи повноважень діяти від імені Іранської фірми «Раззаг Калає Тебріз» повторно разом із [PERSON] підробили протокол №27 від 04.04.2005 ТОВ СІУП "Бегленд", про вихід із складу засновників підприємства фірми "Раззаг Калає Тебріз", який [PERSON] 07.04.2005 року подала до реєстраційної служби. Також встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2020 року у справі № 357/6066/16-к [PERSON] та [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.12.2012 року за № 12012100030000947, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 12012100030000947, відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.12.2012 відносно [PERSON] та [PERSON] за ч. 4 ст. 190 КК України, - закрито. Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 21 грудня 2020 рок, [PERSON] та [PERSON] обвинувачувалися у протиправному придбанні права на майно (шахрайство), вчинене шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, у особливо великих розмірах та потерпілим по справі визнано [PERSON] . Встановлено, що за наслідками закриття кримінального провадження цивільний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, упущеної вигоди та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, судом залишено без розгляду та роз`яснено цивільному позивачеві його право пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства /а.с.62-65 т.1/. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині завдання йому матеріальної шкоди посилався на те, що він є засновником та учасником Іранської фірми «Разаг Калає Тебріз» та рішеннями загальних зборів учасників ТОВ спільного Ірано-Українського підприємства «Бегленд», зафіксованих, зокрема, в протоколах № 16 від 06.10.2003 року, № 17 від 07.10.2003 року та № 27 від 04.04.2005 року, йому було завдано матеріальні шкоди в розмірі 998 008,00 доларів США. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1166 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Такі ж правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 3-72гс12, від 03 червня 2015 року у справі № 6-305цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 3-1071гс16, а саме, за змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою і вини в заподіянні шкоди. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Тобто, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина заподіювача шкоди. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що внаслідок протиправних дій відповідачів, його, як засновника фірми «Раззаг Калає Тебріз» було позбавлено права на частку в ТОВ СІУП «Бегленд» та завдано йому матеріальних збитків. Натомість позивач не надав доказів, що ним безпосередньо як фізичною особою набуто статус учасника ТОВ СІУП «Бегленд» та здійснювалися внески до статутного капіталу вказаного товариства. Так, з матеріалів справи вбачається, що 20.08.2001 року між компанією «Тамерлан» та [PERSON] та [PERSON] іранськими партнерами компанії «Раззаг Калає Тебріз» укладено контракт №400 від 20.08.2001 року про інвестування та співробітництво для цілей заснування та створення фабрики з виробництва поліпропіленових мішків Гіннес в м. Біла Церква під назвою «Бегленд». Частка іранських інвесторів складає 600 000 доларів США, яка сплачена шляхом експорту, продажу та одержання поліпропіленових мішків. Вищевитрачену суму буде витрачено на придбання відповідного устаткування з Китаю та Ірану, а також придбання земельної ділянки на будівництво фабрики, інші витрати. Із вказаного контракту не вбачається можливим встановити чи були ці кошти внесені до статутного капіталу ТОВ СІУП «Бегленд», а так само і розмір часток кожного із інвесторів, одним з яких вказаний позивач. Інших доказів на підтвердження зазначеного факту суду надано не було. Крім того, як встановлено судом, Статутом ТОВ СІУП «Бегленд», зареєстрованого відділом державної реєстрації виконавчого комітету Білоцерківської міської ради за № 84 від 17.07.2002 року, визначено, що засновниками (Учасниками) Товариства є юридичні особи - ТОВ «Тамірлан» (Україна, м. Біла Церква) та ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» (Ісламська Республіка Іран, м. Тебріз). Представник позивача стверджує, що вина відповідачів у завданні шкоди [PERSON] встановлена обвинувальним актом у кримінальному провадженні №12012100030000947, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 грудня 2012 року, рішенням Господарського суду Київської області від 20.12.2006 року, постановою Міжобласного апеляційного господарського суду від 11.12.2017 року та постановою Вищого Господарського суду України від 28.02.2008 року. Стаття 82 ЦПК України визначає підстави звільнення від доказування. Частиною 6 вказаної статті передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Суд звертає увагу представника позивача, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). При тлумаченні наведеної норми закону, суд приходить до висновку, що преюдиційність обставин ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. На думку суду, суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини, а об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи постановою суду. Зі змісту ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2020 року, вбачається, що судом опис обставин, встановлених під час розгляду справи не вказано, а лише описано обставини справи, які були вказані в обвинувальному акті. Як вбачається з вищевказаної ухвали суду, обвинувачені надали згоду на звільнення від кримінальної відповідальності у порядку ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності та одночасно наполягали, що вину в інкримінованих злочинах за ч. 4 ст. 190 КК України вони не визнають у повному обсязі та зазначили, що їм відомо суть обвинувачення та підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не означає виправдання чи визнання їх невинними, тобто що ця обставина не є реабілітуючою. Отже, вказана вище ухвала не містить будь яких встановлених фактичних даннних щодо завдання шкоди позивачу діями [PERSON] та [PERSON] , а так само і щодо її розміру. Крім того, вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 31.05.2018 року було встановлено: «Діючим законодавством на час вчинення інкримінованих правопорушень обвинуваченим [PERSON] та [PERSON] передбачено можливість кваліфікації дій за ст. 190 КК України лише у випадку вчинення таких дій відносно потерпілого - громадянина, таким чином захищаючи його права кримінально-процесуальним шляхом захисту. В той же час, у випадку аналогічного скоєння таких дій відносно юридичної особи такого способу захисту не було передбачено, їх порушене право можливо було захистити лише в цивільно-правовому порядку. Відповідно до ч.2 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, не має зворотньої дії в часі. Обвинуваченим [PERSON] та [PERSON] інкримінується вчинення злочину у 2002- 2005 роках. Саме тому, 18.05 2009 року по матеріалах кримінальної справи №52-1644 заступник начальника відділу №04/2 прокуратури Київської області Онатій О.В. виніс постанову про скасування постанови слідчого Приблуди В.В. від 26.08.2008 року про визнання потерпілим у кримінальній справі №52-1644, [PERSON] , як незаконну /т.23 а.с.3-4/. Не дивлячись на те, що дана постанова на даний час є в силі, оскільки ніким не скасована, прокурор Турчин С.О. постановою від 19 лютого 2014 року залучив до вказаного кримінального провадження [PERSON] в якості потерпілого. Підставою для цього він в постанові вказав, що [PERSON] кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди і він подав заяву про залучення його до провадження як потерпілого /т.26 а.с. 43-46/. Таким чином, в одній кримінальній справі є одночасно дві, взаємо виключаючих постанови щодо потерпілого. В той же час, з пред`явленого обвинувачення обвинуваченим [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] взагалі не завдано ніякої шкоди, а певна шкода можливо завдана діями обвинувачених лише фірмі «Раззаг Калає Тебріз», зареєстрованої на території Ісламської Республіки Іран, хоча слідчими органами сама фірма так і не була визнана потерпілою стороною. Порушення слідчими кримінальної справи за ст. 190 КК України за заяваю фізичної особи у такому випадку є незаконним, оскільки така подія мала місце, однако не може бути визнана подією вчинення злочину. Діючим законодавством була передбачена лише одна можливість захисту порушених прав юридичної особи - звернення до суду в цивільно-правовому порядку, чим і скористалася ТОВ «Раззаг Калає Тебріз», звернувшись за захистом свої прав до господарського суду Київської області. Рішенням вказаного суду від 20.12.2006 року за справою №121/8-06/16 визнано недійсними протоколи загальних зборів ТОВ «Бегленд» №3 від 04.09.2002 року, №5 від 01.10.2010 року, №6 від 22.10.2002 року, №7 від 25.10.2002 року, №9 від 09.01.2003 року,№11 від 18.07.2003 року, №15 від 01.10.2003 року, №16 від 06.10.2003 року та №17 від 07.10.2003 року та додатки до Установчого договору № 2-8». Також, суд відхиляє посилання представника позивача на преюдеційність обставин, встановлених обвинувальним актом у кримінальному провадженні №12012100030000947, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 грудня 2012 року, оскільки обвинувальний акт це процесуальний документ, яким слідство висуває обвинувачення особі у вчиненні кримінального правопорушення і не є судовим рішенням, за яким встановлюються преюдиційні обставини в розумінні ст. 82 ЦПК України. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Суд відхиляє посилання представника позивача на преюдиційність обставин, встановлених рішенням Господарського суду Київської області від 20.12.2006 року, постановою Міжобласного апеляційного господарського суду від 11.12.2017 року та постановою Вищого Господарського суду України від 28.02.2008 року, адже обставини встановлені цими рішеннями не мають преюдиційне значення при розгляді даної справи, оскільки в даній справі беруть участь інші особи. Як роз`яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Таким чином, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що з вини відповідачів [PERSON] та [PERSON] завдана шкода потерпілому [PERSON] , який є позивачем по справі. Щодо вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди (упущеної вигоди) в розмірі 36 511 365,00 грн. суд виходить з наступного. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Так, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20). При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Крім того, позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18). Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Також позивач повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню. Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника. У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток. Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків. При визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків. Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин. Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків. Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків. Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині завданих збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач посилався на Графік погашення заборгованості ТОВ спільне ірано-українське підприємство «Бегленд» перед ТОВ «Раззаг Калає Тебріз» №1005 від 24.01.2005 року, однак суд дійшов висновку, що вказаний Графік не може бути виключним належним доказом для підтвердження виникнення грошових зобов`язань відповідачів перед позивачем. Суд, на підставі повного, всебічного розгляду справи, дослідженних доказів кожного окремо та у їх сукупності, встановив відсутність спричинення збитків у вигляді упущеної вигоди позивачу внаслідок протиправних дій відповідачів, оскільки позивач не довів у судовому засіданні беззаперечний факт прямих майнових втрат, завданих йому, пов`язаних з тим реальним приростом, збільшенням його майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою відповідачів в період з 2004 року по 2020 рік у розмірі 36 511 365,00 грн . Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Щодо стягнення моральної шкоди з відповідачів, то слід зазначити наступне. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 902/320/17). За змістом ч.1, п.3 ч.2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що внаслідок неправомірних та суспільно-небезпечних дій відповідачів, тривалими розслідуваннями та судовими розглядами, позивачу завдано суттєвих немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями. На підтвердження доводів позивач надав виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 26 травня 2021 року, виданою Міською лікарнею №1, з якої вбачається, що позивач звертався в поліклініку та йому встановлено діагноз: стенокардія напруги ІІ фк кардіосклероз атеросклеротичний та стенозуючий АКШЗ (аортно-коронарне шунтування): сердечна недостатність; цукровий діабет ІІ типу середньої важкості, компенсований /а.с. 83/ В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є дружиною позивача, показала, що знайома з чоловіком з 2005 року та одружена з ним з 2012 року. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] та [PERSON] , про що знає зі слів позивача, через постійні переживання та психологічні напруження, з 2010 року в [PERSON] почались проблеми зі здоров`ям, а з 2014 року йому встановили діагноз: цукровий діабет ІІ ступеню. Крім того, зазначила, що в 2005-2006 роках на позивача не встановленою особою здійснено напад та завдано удару тяжким предметом по голові, у зв`язку з чим у позивача погіршився стан здоров`я. В 2019 році чоловікові здійснено операцю на серці (коронарний стеноз серця) та у 2021 році він проходив стаціонарне лікування у міській лікарні №1 в м. Біла Церква. Свідок пов`язує погіршення стану здоров`я позивача із діями відповідачів, які мали місце у 2002-2005 роках. Однак, як встановлено судом, позивач не довів причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів, та довготривалим психоемоційним станом позивача, що негативно відобразився на його здоров`ї. Позивачем не надано суду доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідачів, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, а також не надано доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків із оточуючими, погіршення стану здоров`я у зв`язку із подіями. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з підстав недоведеності такого. Окрім того, відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України, у випадку повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи повну відмову в задоволенні позовних вимог та положення ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2022 року у справі 357/12101/21 за заявою [PERSON] про забезпечення позову, у вигляді арешту на майно та майнові права шляхом заборони їх відчуження, що є власністю [PERSON] , а саме на причіп ПАЛИЧ V04013, н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , дата реєстрації 19.04.2018 року, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] ; та вжиті відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2021 року у справі 357/12101/21 за заявою [PERSON] про забезпечення позову, у вигляді арешту на гаражне приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , автогаражний кооператив, гараж № [NUMBER] , майданчик 3, сектор [NUMBER] , (реєстр. номер об`єкта 14569258), підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed