Jurisdiction: civil
Date: 2022-12-19 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] як на частку у спільній сумісній власності подружжя та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі з 15.07.2011 по 17.06.2020. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . У період перебування у шлюбі сторонами було придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] . На даний час вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Вважає, що їй належить Ѕ частина даного житлового будинку в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі вищевикладеного та із посиланням на вимоги ст.ст. 60,61,69,70 СК України просить позов задоволити. 12.10.2022 року відкрито провадження у справі. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подала. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач та її представник - адвокат Черевко Н.О. подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просять поділити спільно нажите майно подружжя - житловий будинок. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належно, у встановленому законом порядку повідомлявся про час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, від нього не надходила заява про відкладення розгляду справи та не подавався відзив. Суд, зі згоди позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст.280-281 ЦПК України. Судове засідання проведено у відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що з 15.07.2011 по 17.06.2020 року сторони: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 17.06.2020 року (а.с.11). У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.12). За час шлюбу подружжям [PERSON] придбано житловий будинок за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2014. Будинок набувся покупцем у спільну сумісну власність подружжя за згоди дружини [PERSON] (а.с.14-15). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №31659627 від 25.12.2014 року право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] , форма власності - приватна, частка власності - 1/1 (а.с.16). Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна станом на 24.09.2022 року ринкова вартість житлового будинку за адресою [ADDRESS] буде становити 214 213.60 гривень (а.с.20-23). Сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди щодо поділу майна, яке є їхньою спільною власністю. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно абзацу першого пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст. 65 СК України. Отже, положення ч.1 ст.70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок придбаний сторонами за час перебування їх у шлюбі, являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі відсутні. На підставі викладених норм права та встановлених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, оскільки спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то є всі правові підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини такого будинку. На підставі ст.ст. 57,60,61,65,69,70 СК України, ст.369 ЦК України,

Outcome: approved